322 



skråa berg, hvor kunstneren har tusinder af aar siden har ligget paa 

 knæ og hugget møisonuneligen med sinei flintemeisler, da maatte jeg 

 tænke paa, hvilket over al maade- betagende indtiyk dette store kunst- 

 verk maa have gjort paa samtid og lange tider efter. Her i dette 

 landskab, som intet kan forandre, er de komne hid gaaende og roende 

 til dette berg, for at stille sig foran denne navnkundige skildring, af 

 deres egnei dyr og deres liv fortalt i tegninger, som for dem naturlig- 

 vis har været saa uendeligt mere talende end for os med vore 

 fordringer. 



Og jeg tænker, en stormende latter har i aarhundreder rullet ud 

 over Erisf jorden over det tykke dyr, som ligger paa. rj^ggen med benene 

 i veiret; — et indfald af kunstneren, som uden tvil for sin tid staar 

 paa høide med det ypperstei af komik, som senere er bleven berømt i 

 kunst eller litteratur. 



Da, jeg gik derfra, faldt jeg i tanker over rensdyrenes horn, fordi 

 der aldeles ingen tydelige rensdyrhorn findes paa berg-ristningen ; og 

 var det ikke, fordi man maa formode, at disse uendeligt fjerne beboere 

 af disse strøg absolut maa have holdt ren paa en eller anden ma,ade, 

 kunde man efter tegningen ligesaa godt tåge dyrene for hjorter mied 

 hinder og kalve. Men saa faldt det mig ind, at det store billede fore- 

 stiller sommerlivet i dalene, og da. har renen ingen horn ; og mens jeg 

 kjørte videre, sad jeg og tumlede med disse' hom og spurgte mig selv: 

 til hvilket behov udvikler egentlig rensdyret dette store a.pparat? 



Først ved jeg, ai man ialfald ikkei nu længer holder paa, at hor- 

 nene spiller nogensomhelst rolle ved ernæringen. Man syntes før, at 

 de første flade foroverbøiede horn over panden lignede skovler; og 

 ved en letvint idé-association lærte man, at fortrin svis disse dele af 

 hornopsatsen brugtes til at skovle sne og bane vei for dj^ret ned til 

 kvister og mose under det tykke snelag. 



Nu ved man, at hornene aldrig anvendes saaledes ; men at rens- 

 dyrene med de sterke og rappe forben graver sig gjenne-m sneen — 

 akkurat paa, samme maade som de søde hunde, naar de med forbenene 

 kaster de nyplantede, rosentrær høit op i luften. 



Heller ikke kan geviret forklares som vaaben i forplantnings- 

 kampen. 



Thi vistnok slaas de gamle renhanner — som alle gamle hanner; 

 og de render vel ogsaa mod hinanden med hornene. Men med horn 

 som, rensdyrenes kan man ikke gjøre hinanden stor skade, de er tvert^- 

 imod farlige for begge parter af den grund, at takkerne meget let 



