323 



hager sig fast i hinanden, saa. der maa tid og lykke til at vikle sig 

 løs igjen — til stor jubel for de ungei hanner, som ikke spilder tiden 

 med at slaas. 



Desuden kan ikke hornene være kampudrustning i elskovens tid, 

 da nemlig ogsaa simleme faar horn samtidig, og jeg har aldrig hørt, 

 at hunnerne har noget behov for bevæbning i den tid. 



Heller ikk© kan det være til forsvar mod fiender. Thi netop om 

 vaaren, naar de spæde kalve mest trænger beskyttelse, har hverken 

 fædrene eller mødrene nogetsomhelst horn paa hovedet. Et ensligt 

 dyr slaar kanske med forbenene i den yderste nød ; men flokken stiller 

 sig ikke med fældede horn og de unge bagved imod fienden. Selv 

 under vandringer gaar kalvei og simler foran, mens hannerne søger 

 forhøiningerne til siden og omkring toget og speider og veirer lang- 

 veis rundt. Renen eier ikke andre vaaben end lugt og syn, intet andet 

 forsvar end den susende flugt. 



Men naar nu horaene ikke har udviklet sig for dyrets første behov : 

 ernæringen, og hellerikke for det andet behov : forplantningen, saa 

 spurgte jeg mig selv: hvad er rensdyrets tredie> behov, og jeg fandt 

 ud, at dette tredie behov er : flokbeai, siamholdeit. 



Den sterkeste drift — næst de to første — er hos rensdyret : at 

 være i flok — helst i den store flok, men ialfald i en liden. Et en- 

 somt og forvildet dyr er fortabt; det gaar tilgrande, hvis det ikke fin- 

 dier frem til flokken, fordi det kan ikke passe sig selv alene ; dets hele 

 intelligens er samlet paa dette : at finde flokken og fylde sin plads 

 i den. 



Videre tænkte jeg : det er bare om vinteren, dyret behøver horn ; 

 altsaa maa disse have et hensyn til sneen. 



Naar man nu tænker sig store masser af rensdyr, som spreder sig 

 udover vidtstrakt© heier og f j elde, saa ved vi, at de samler sig til 

 natten eller mod uveir i større og mindre delinger, men bestandig i. 

 flok. Det falder aldrig det enkelte dyr ind at søge et ly for sig selv 

 og lægge sig ned alene, naar mørket eller stormen kommer, eller naar 

 sneen falder saa tung og tyk, at det ikke nytter længer at grave Qfter 

 mad. Den, som er kommen bort og ikke øiner anden ren, vil give sig 

 paavei i god tid, før det blir mørkt, eller naar dyret paa forhaand 

 merker snestormen, som kommer. 



Men idet snoen falder eller fyger, slettes fodsporene snarligt ud, 

 lugten fortaber sig i den snefyldtc luft; den knistrende lyd i rener- 

 nes fodslag, som dyrene i mørke sommer- og høstaftener ganske sik- 



