324 



kert hører paa meget længere afstande end vi aner, dem aidæmpes 

 ogsaa i den løsie sne eller farer lien i vindens sus. 



Da har de enkelt© dyr intet andet at hjælpe sig med end det 

 skarpe syn ; og det tredie behov : flokken vil drive dem til at an- 

 spænde sine sidste kræfter for ait naa — omend bare nogle faa kame- 

 rater, der har leiret sig sammen. 



Nu forestiller jeg mig, hvorledes det gaar for sig, naa.r der danner 

 sig en flok mod nat eller uveir. I den nærmeste nærhed af de ældre 

 ledendei dyr vil der altid være samlet nogle, som da vil trække sig helt 

 sammen og læggei sig ned, mens vagtmanden blir staaende-. Rundt 

 omkring fra aillei kanter vil dyr efter dyr nærmei sig og læggei sig ned ; 

 og altimens falder sneen og øger op omkring de liggende dyi", indtil 

 bare grenene af de store hom rager op. 



Det er disse op over sneen ragende horn, som de adspredte ren 

 øiner paa uhyre afstande^ og for at naa disse er det, de opbyder alle 

 sine kræfterr. 



Og dette eir hornenes' egentlige — ja fast eneste bestemmelse: at 

 holde flokken vedlige, uden hvilket denne dyrea.rt ingenlunde kunde 

 beståa i de forhold, hvori de for utænkeligt fjerne tider siden har fun- 

 det sig tilrette, og hvortil det har faaet sine aandelige evner og sit 

 legeme: afpasset. 



Til bestyrkelse for diette har jeg videre tænkt: 



Naar man med denne opfatning af hornenes bestemmelse vil Døie 

 betraigte renens gevir, især, naar der falder sne paa det, skulde jeg 

 tro, at disse fremadbøiede forgreninger og underlige takker selv for 

 menneskets sløve øine vil skille sig ganske paafaldende ud fra lyng 

 eller dvergbirk, eller bare stene, eller hvad der ellers kunde stikke op 

 over sneen i de høie f j elde. Men sikkert vil renens skarpe øine paa de 

 største afstande opdage og skjelne disse grene fra alt andet, sielv om 

 det tilslut ikke er andet end vagtmandens gevir, der rager op over 

 den sammenføgnei snei 



Desuden bniger ikke renen — saavidt jeg ved — at slaa leir netop 

 i skjul. Skoven skyr den; og flokken slaar sig heller til ro, hvor der 

 er vid udsigt oppe i)aa bræen eller paa store, svagt skraanende vidder. 

 Dette har ogsaa hensyn — ligesaameget til samlingen som til vagt- 

 holdet. 



Naar dyrene har lagt sig ned, og sneen øger og fyger opom dem, 

 tænker jeg mig, at de to store skovle, som staar skraat over panden, 

 vil virke omtrent som et hu stag og holde et lidet rum f rit for ud- 



