325 



strømningen af det vanne aandecJrag, saa, at ikke sneen fiyser altfor 

 meget fast om øine og næsebor. Naar da dyret af og til pruster eller 

 gjør en liden bevægelse med hovedet, vil den sne, som har samlet sig 

 paa skovlerne eller paa de brede steder af hornene, falde af, og gevi- 

 reme vil atter vise sig helt sorte mod sneen. 



Disse bevægelser og denne skiften er ogsaa en stor hjælp for de 

 fjernere efternølere, der speider efter leiren. 



Jeg er nok opmerksom paa, at alt dette — ialfald synes at gaa 

 imod den i naturen saa gjennemførte regel : at det baader et dyr 

 bedst at ligne saa meget som muligt de omgivelser, hvor det færdes, og 

 netop ikke have noget afstikkende paa sin krop. 



Men jeg har beroliget mig i saa maade ved at anstille følgende 

 overveielse : 



Om. sommeren, naar renen er mest udsat for fare og mest efter- 

 stræbt af mennesket og de andre rovdyr, adlyder den i den grad natu- 

 rens regel, at jægeren — som Brehm siger — ofte efter i timevis 

 at have krøbet paa maven henimod en smuk flok rensdyr, endelig an- 

 kommer til et sted, hvor der er lidt krat og skiddenhvide- sneflækker, 

 eller han gaar med freidigt mod henimod nogle skiddenhvide sneflek- 

 ker med birkekrat og overraskes ved pludseligi; at se det hele sceneri 

 suse afsted som lyslevende rensdyr. 



Men om vinteren opholder renen sig i egne, hvor ulven og de 

 mindre rovdyr ikke lettelig kommer nogen vei i den svære, sne, og 

 selv om mennesket kan komme frem paa ski, saa. er dog jægerne der- 

 oppe sjeldnere ved vintertid; og fremfor alt: saavel dyr som menne- 

 sker opdages langt vække af vagtmanden ; flokken er derfor sikrere 

 paa de hvide vidder ; den enkelte er her som overalt fortabt. 



Derfor tror jeg, at den betydning, som de mørke takker mod den 

 hvide sne har for flokken og samholdet, er saa overveiende, at faren 

 for at opdages af fiender blir det underordnede; og saaledes er det 

 bleven nødvendigt for rensdyret ti] artens bestaaen at ud vikle et stort 

 og indviklet organ stik imod den almindelige regel, at det er ligheden 

 med omgivelserue, som er fordelagtigst. 



Og endelig har jeg ogsaa tænkt paa, at renen i saa umaadeligt 

 lange tider har været et slags husdyr for mennesket; men at den 

 alligevel alle dage har ført et liv saa ganske anderledes' f rit end de 

 rigtige husdyr. Og derfor har renen den dag idag fremdeles behov 

 for alle de eiendommeligheder og organer, som. ellers hos husdyrene 



