351 



Mindre meddelelser. 



En ny potet. Direktøren for koloriialinstitutet i Marseille, prof. 

 Eduard Heckel har for en tid siden bragt nogle interessante 

 meddelelser om dyrkningsforsøg med en potetai't (solanuin commessoni), 

 som lever paa fugtige siteder i Uruguay, og som derfor har den fordel 

 at den kan voksie, hvor den almindeligei potet ikke kan trives. Den 

 har endvidere dein fordel, at den ikke tager skade af frosteoi, hvorfor 

 man aar efter aar kan høste samme ager, uden at man hver vaar 

 behøver at beplante den. De rodstykker, som bliver igjen i jorden 

 efter indhøstningen, besørger nemlig beplantningen, hvad der i høi grad 

 letter dyrkningen af denne plante. Man behøver kun at omspade og 

 gjødsle ågeren. Hertil kommer, at græsset vedbliver at vokse helt til 

 høsten, og kan blive brugt til grønfoder, uden at knolderne derved 

 tager skade. 



Hvad der imidlertid er til hinder for denne potets udbredelse, er 

 at knolderne har en noget bitter smag, saa at de ikke godt kan bruges 

 som næring. Efter hvad man har fundet i Frankrig, hvor planten 

 alleredei har været dyrket i nogle aar, .synes dette at kunne afhjælpes 

 ved fortsat dyrkning. Nogle husdyr (hunde, katte, kanin og fjærkræ) 

 spiser den gjerne, og man haaber, at om nogle aar vil den ogsaa kunne 

 blive næring for mennesket. Denne potet har meget liden tilbøie- 

 lighed til at raadne og til at angribes af potetessygdomme^ og utøi, 

 rotter. Blandt plantens behageilige egenskaber kan ogsaa nævnes, at 

 blomsterne, der fremkommer i maanederne juni til september, har en 

 om jasmin mindende lugt. (Prometlieus). 



Syngende sand. Dette eiendommelige fænomen, som tidligere har 

 været iagttaget af Seetzen (1811), Eh renberg (1823), Palme 

 (1863), Bolton og Julien (1889), har den franske reisende 

 Lortet nylig havt anledning til at studere i Nubien. Det store tempel 

 ved Abu-Simbel er adskilt fra sin nabo, det lille til dronning Nepher- 

 tasi indviede tempel ved en med fin sand bedækket slukt, hvis sand er 

 drevet ned fra det høiereliggende, 60 meter over Nilen liggende plateau. 

 Alle omliggende klipper er dannede af den nubiske manganførende 

 sandsten, som har en smuk gul guldfarve. Straks nordfor det lille tem- 

 pel sænker der sig endnu en tragtformet, med sand bedækket slukt, som 

 mod nord og syd bliver begrænset af tO' fjeldrygge. Gaar man ned 

 disses steile skraaninger, — de har en stigning af ca. 45 gr. — synker 

 man til knæs i sanden, som derved kommer i bevægelse og ved hvert 

 skridt dannes der en rund zone af nedadglidende sand. Naar man er 

 kommen halvveis mellem fjeldkammen og bredden af Nilen, høres fra 

 sanden tydelig en brusen, som lidt efter lidt tiltager i styrke. Lyden 

 kan bedst sammenlignes med den fra et fjernt jernbanetog eller endnu 

 bedre med den fra et automobil. Samtidig føler man, at benene og 

 fødderne skjælver ganske svagt. Staar man stille, kan denne lyd vare 

 i flere minutter. (Prometheus). 



„Dødningehovedet" (acerontia atropos) er navnet paa vert lands 



største tusmørkesværmer. Dette uhyggelige navn har den faaet af den 

 eiendommelige, om en dødningeskalle mindende tegning paa oversiden 

 af brysstykket (thorax). 



