EC 2\ 



Lidt om aareladning. 



A f (Ir. H. G. 



Nutidens yngre slegt kjencler ikke aareladning stort andet end af 

 navn ; vi har hørt nok om, at det i vore oldefforældres, ja kanske ogsaa 

 bedsteforældres tid var en saare almindelig ting at lade- sig aarelade, 

 ja endog hørte med til en af livets fornødenheder, saafremt man vilde 

 opnaa en lang levetid ; men denne ældgamle terapi, som i mange aar- 

 hundreder gjaldt som lægekunstens største saliggjørende' middel, og 

 som udøvedes snart sagt baade af læg og lærd, af gammel og ung lige- 

 overfor baade syge og friske, eksisterer nu mer© som en raritet fra 

 gamle dage, næsten ukjendt og glemt af den almene mand. Men den 

 nxodeme medicinske videnskab har dog med rette ikke villet give slip paa 

 en behandlingsmaa,de, som i visse tilfælde er „livsreddende" , og den 

 har ogsaa æren af, at den med skarp kritisk sans har veiet og: fundet, 

 hvad der har været usundt ved tidligere tiders aigudsdyrkelse og anven- 

 delse af aareladningen. Det store paisbrug, som i tidligere tider fandt 

 sted, lærer os tillige, at den ikke mere bør være menigmands eie, kun 

 udøves af den videnskabelig uddannede læge, som har lært at anvende 

 dette terapeutiske middel efter visse bestemte indikationer, kun da og 

 ikke i flæng. 



Aareladningen, den egentlige v e n a e s e c t i o, hvorved man alt- 

 saa forstaa<r en mere eller mindre kunstrigtig udført tapning af en vis 

 mængde blod fra en af legemets overfladiske vener, findes omtalt langt 

 tilbage i tiden. Af de gamle ægyptere har vel kunsten været kjendt, 

 men neppe udøvet i nogen støn-e udstrækning, da efter deres tro sædet 

 for sjælen var i blodet, hvorfor det ikke burde berøves legemet. 



Sagnet tillægger P o d a 1 e i r i u s, en af Æskulaps sønner, æren 

 af at være aareladningens fader ; denne skal nemlig under tilbagetoget 

 fra Troja have helbredet en kongedatter, som havde paadraget sig en 

 hjernerystelse, ved at aarelade hende fra en armvene. 



Xatiiren 1903. 23 



