354 



Den berømte læge H i p p o k r a t e s var vel kjendt med aarelad- 

 ning, ved forskjellige anledninger anbefaler han nemlig at aabne de 

 overfladiske' vener, navnlig paa en arm eller f od og naar? Jo, naar 

 der forelaia en ophobning af skadelige stoffe i blodet, mente han, at 

 em saadtm kvmstig udtømning var paa sin plaids, eller naar der var 

 ophobning af blod paa et sted for derved at fremkalde en jevner© for- 

 deling. Ved febertilstande aarelod han for ait faa blodet a f kj ølet. 

 Ganske særlig anbefalede han metoden ved betændelsestilstande, dog. 

 blot, naar den syge var sterk og i en passende alder, børn og oldinge 

 gik fri. 



En anden bekjendt læge i oldtiden, C el sus, var ogsaa en varm 

 tilhænger af aareladningen og anvendte den særlig da, naar heftig feber 

 bragte blodet i kog, ved utaalelig smerte samt ved „saftfordærvel»e" 

 eller „saftoverskud" . 



Ogsaa hos> Gale n — den store' arvtager af Hippokrates^s lære — 

 finder vi aareladningen lovprist. Han aarelod for at formindske en 

 tilstedeværende overfyldning af blod og for at fremkalde en jevnere 

 fordeling af legemssaf terne, for at opnaa dette kunde han ved forskjel- 

 lige anledninger aarelade saa længe, til patienten faldt i afmagt. 



Af grækernet lærte araberne kunsten, som de udøvede i sine lære- 

 mestreisi fodspor. Gjennem de gamle skrifter kommer saa aareladnin- 

 gen i middelalderen i hænderne paa klostermunkene, og nu begyndte 

 der for medicinen tider fulde af overtro og mystik. Der var munke- 

 ordener, i hvis regler aareladning blev forlangt endog flere gange 

 aarlig for at „bevarei en god helbred" . De bredere lag fulgte' trofast 

 eksemplet, og snart opstod der alle slags hemmelighedsfulde forestil- 

 linger om aareladningens undergjørende kraft. Snart fik ogsaa asti*o- 

 logien sine fingre med i spillet — ja, der opstilledes særegne^ a a r e- 

 ladningstabeller, som sikulde oplyse folk om, under hvilke him- 

 meltegn aareladningen helst skulde foreta,ges og give regler for, paa 

 hvilke legemsdele man skulde' aarelade i de forskjellige aarstider; 

 man nødes jo til at trække lidt paa smilebaandet, naar man hører, at 

 det til eksempel i sommertiden skulde være bedst at aarelade paa høire 

 side og paa venstre i høst- og sommermaaneiderne. Paa pave Boni- 

 facius VIII's tid florerede aareladningen saaledes blandt kirkens mænd, 

 at han saa sig nødsaget til at forbyde dem udøvelsen heraf, saavelsom 

 af enhver kirurgisk operation med de ord : „Kii"ken skal ikke tørste 

 efter blod". Men aareladningen levede videre, bare med den forskjel, 

 at den nu kom i hænderne paa. badskjærere, som ofte øvede sin kunst 



