355 



samvittighedsløst og uden mindste foislaaelse. Og datidens læger var 

 ikke stort bedre, der blcA^ ved alle mulige sygdomme aareladt i uhyre 

 kvantiteter — 4 — 6 aai'eladninger om dagen paa en og samme patient 

 var ikke noget ualmindelig, hvad der kunde- svare til en blodmængde 

 af ca. 8 liter ! Ja, der fortælles om Ludvig XIII, at han af sin liv- 

 læge i et aar under en &ygdom blev aareladt 47 gange' I Særlig var 

 det de franske- læger, som i høi grad misbrugte aareladningen, og som 

 formelig udgjød blod i strømme; — det var paa den maade, at febe- 

 ren for enhver pris skulde drives ud af kroppen ved siden af, at lasnx 

 anvendte' heroiske klysterer, steirke brækmidler og laxantia. Ikke stort 

 bedre var tilstanden i Tyskland saa sent som i slutningen af det 

 18de aarhundrede, thi fra den tid beretter en læge, at folk om søn- 

 dagene i store processioner drog ind til byen for at la.d© sig tappe' for 

 sit overflødige blod. Det var blevein en modesag, og da maatte alle 

 være med. Det er jo ogsaa næsten utrolig, naar der fra hine tider fra 

 Prag berettes om en patient, som i sin levetid blev aareladt 800 gange. 



Men entusiasmens høidepunkt var naaet, efteT siaadannei eikscesser 

 maatte' der komme en reaktion, og den indfandt sig lidt efteir lidt, efter- 

 hvert som den videnskabeiige forskning begyndte at kaste lys over 

 mange før saa dunkle punkter inden medicinen. Brugen a,f aarelad- 

 ning • — ■ naivnlig som et høitskattet middel til at bekjæmpe feber og 

 betæn deise meid — var dog gaaet saa^ ind i den almindelige bevidsthed, 

 at der endnu skulde hengaa lang tid, før man tydelig kunde merke, at 

 aai'ela.dningen var paa retur, ganske opgivet blev den dog ikke — ja 

 enkelte sygdomme, som lungebetændelse-, kunde saa- sent S'om omkring 

 midten af forrige' aarhundrede overhovedet ikke tænkeis behandlet paa 

 anden maade end ved aareladning. — 'Omslaget vaii* imidlertid kommet, 

 og det nyttede ikke længere, at enkelte fremragende læger fremdeles 

 holdt fast ved, at aarelaidningein var det reddende middel par e-xcel- 

 lence, andre røster havde hævet sig, som udtalte, at det allene var 

 naturen, som kunde' helbrede, hvorfor lægen havde at afholde sig 

 fra enhver indgribende ierapi ved sygesengen, kun behandle de sym- 

 ptomer, som var mest forstyrrende for patienten. 



I aarene 1850 — 70 har deui ene læge efter den anden slaaet om til 

 fuldstændig at forkaste aareladningen og istedet begyndt at se sig om 

 efter andre mindre heroiske midleir, som kunde bekjæmpe feber og 

 betændelse, særlig var kolde; bade begyndt at trænge sig frem som et 

 led i feberbehandlingen. 



Bevægelsen var kommen fra de- store kulturlande, men længe va- 



