376 



blev betragtet som det typhoniske dyr, skrev sig fra dets frygteHge 

 skryden. Dette ureue trompetlignende skrald skal, efter hvad Ælian 

 fortæller, have bragt pythagoræenie til at sige, at æslet vai- det eneste 

 dyr, „soin ikke er født for harmonien, hvorfor det ogsaa var ganske 

 uimodtagelig for lyrens toner/' 



Allerede hos de gamle grækere bi-ugtes den talemaade, som endnu 

 kan høres : „Han passer lige godt til det eller det arbeide som æslet 

 til at spille lut." Denne mangel paa sans for tonernes harmoni gjør 

 æslet til det selvskrevne symbol paa Typhon, hvis ægyptiske navn 

 efter hvad Plutarch fortæller skal betyde: „modstanderen og ødelæg- 

 geren af verdensharmonien, løgnenes gud." Vi ser heraf, at billedet 

 af vor djævel med hestefoden (istedetfor æselfoden) slutter sig nær til 

 den æselhgnende Typhon ; paa gamle billeder blir ogsaa djævelen ofte 

 afbildet som et menneske med æselhoved (onocephalus eller onocen- 

 taurus). Herfra skriver sig vel ogsaa vor talemaade „denne djevel" 

 om den, som let lader sig narre. AUeiede Horapollon fortæller i sin 

 bog om hieroglyferne, at man med billedet af en onocephal pleiede at 

 betegne et dumt menneske, som aldrig havde været udenfor sin landsby. 

 I det britiske museum findes en sartirisk papyrus, hvoi-paa er afbildet 

 et æsel, som spiller et skaklignende spil med en løve. Sandsynligvis 

 forestiller dette en saadan snyderihistorie, thi løven, solens dyr, lever 

 i stadig strid med den graa dæmrings dyr. Løven kan ikke taale 

 æslets fr3'gtelige skryden, da løber den heller bort. I fabelen klædte 

 æslet sig i løvens skind. dets lange øren, som stak frem, røbede 

 det dog. 



En i begyndelsen af vor tidsregniMg meget udbredt forhaanelse, 

 nemlig at jøderne saavel som de kristne skulde have tilbedt en æsel- 

 lignende guddom, synes at kunne føies tilbage til den korsfæstede Set. 

 Josephus, Plutarch, TertuUian, Minucius, Felix og ogsaa andre har 

 beskjæftiget sig meget udførligt med dette sagn. I Jerusalems tempel 

 fandtes efter, hvad Posidonius og Apollonius Molon har fortalt, et af 

 jøderne opstillet gyldent æselhoved, som de skal have tilbedt, og hele 

 deres gudstjeneste skulde være indviet det. Da Antiochus Epiphaues 

 plyndrede templet, fandt han hint værdifulde gyldne æselhoved og tog 

 det med sig. Flavius Josephus har allerede forlængst givet dette 

 ondsinde rygte det navn, det fortjener. Senei-e har den kristne for- 

 fatter TertuUian tåget ordet mod den beskyldning, at de kristne 

 og jøderne skulde have tilbedt et æselhoved. Han siger: „Nogle 



