25 



holdsvis yde langt mere. Man kan altsaa slet ikke tale om uhyre 

 kjæmpekræfter hos insektet; heller ikke kan man tale om, at det har 

 mægtigere eller seigere muskulatur. Vi kan kun sige, at insekter og 

 andre smaa dyr ved sin ubetydelighed i en vis henseende har en for- 

 del for stcirre djT. Er de end som oftest forholdsvis svagere end 

 disse og springer mindre høit, saa er dog paa grund af deres ringe 

 størrelse spriughøiden det mangedobbelte af deres kropslængde. 



Paa samme maade forholder det sig med evnen til at kunne trække 

 eller bære. Det beror ligeledes kun paa muskeltversnittet. Et linear 

 10 gange saa stort dyr skal saaledes ikke kunne bære 1000 gange 

 saa meget, men kun 100 gange. Hvis mennesket er linear 200 gange 

 saa stor som en myre, saa skulde det ved forholdsvis den samme kraft 

 kunne slæbe 200" = 40000 gange saa meget som myren. Men da 

 dets vegt, igjen under forudsætniug af geometrisk lighed, er 200^ = 

 8000000 gange større, saa maatte det i forhold til sin vegt kun be- 

 høve at slæbe 200 gange mindre. Antager vi, at myren slæber afsted 

 med byrder, der er 10 gange tyngre end den selv, behøvede menne- 

 sket ikke at bære mere end en tyvendedel af sin vegt. Imidlertid er 

 mennesket istand til at bære langt mere; hertil kommer, at det bærer 

 -byrden med langt større hurtighed. 



Naar man altsaa mener at maatte forbauses over insekternes og 

 andre smaadyrs kraftpræstationer, er man her bragt faldstændig paa 

 vildspor. Feilen beror paa, at man benytter en feilagtig maalestok. 



Boganmeldeiser. 



Norges geologiske undersøgelses aarbog for 1903, udgivet af dr. 



Hans Reusch. 



Aarbogen indeholder iaar følgende afhandlinger: 1) I. P. Eriis: 

 „Andøens kulfelt". 2) Hans Reusch: „ Fra det in di-e af Finmarken". 

 3) H. Kaldhol: „Suldalsfjeldene". 4) J. Rekst ad: „Høifjelds- 

 strøget mellem Haukeli o^r Hemsedalsfjeldene". 5) J. Rekstad: 

 „Skoggrænsens og snelinjens større høide tidligere i det sydlige Norge". 



I den første afhandling giver direktør Friis en oversigt over kul- 

 forekomsten paa Andøen, som han havde anledning at studere i den 

 tid, han som geologisk raadgiver forestod boringerne deroppe. Række- 

 følgen af bergarterne er ifølge Friis nedenfra og opad følgende: 

 a) granit, b) klorit- og hornblendeskifere, c) lys graa sandsten med 



