34 



Barentsøen, Kong Karls- land, Prinsi Karls forland og en mængde 

 mindre øer og holmer. Om sommeiren er Spitsbergen omgivet af 

 drivis, om vinteren af fast pakis ; det hænder dog ofte at ogsaa vest- 

 kysiten er farbar om vinteren. Paa grund af golfstrømmen bliver 

 nordkysten forholdsvis tidlig om sommeren befriet for is, mens' øst- 

 kysten i almindelighed er sterkt isbelagt hele aaret rundt, da den 

 kolde polarstrøm hersker der. Hovedøernei stiger med steile breddier 

 op af havet og er dækkede af et tykt lag indlandsis, op af hvilket der 

 rager høie, vildt udseende og spidse fjeldtoppe. Klimaet er betydelig 

 mildere en,d i Nordamerika under samme- bredde, hvilket skyldes golf- 

 strømmen, men vegetationen er meget sparsom, og af trær lindes kun 

 nogle faa tommer høie pilearter. 



Spitsbergen opdagedes i 1596 af hollænderen Bar ents og 

 hans ledsager C o r n e 1 i u s R i j p, og udforskedes i løbet af det 

 19de aarhundrede flittig af en hel række ekspeditioner (S c o r e s b y, 

 Parry, Recherch e-ekspeditionen, L a m o n ti, Karlsen, v. 

 H e u g 1 i n, Tobiesen, Leigh- Smith o. fl.). Særlig omtaler 

 vi de svenske Spitsbergenekspeditioner under T o r e 1 1 og N o r d e n- 

 skjold, der i aarene 1858 — 73 drev sine undersøgelser og bidrog 

 overordentlig meget til kundskaben om øgruppens naturforholde. I 

 de s-enere aar er den bleven omhyggelig udforsket saavel af en svensk 

 ekspedition, under ledelse af profs&or N a t h o r s t, som af den tyske 

 L e r n e r e k s p e d i t i n , der væsentlig havde zoologiske formaal, 

 og som har udgivet en hel serie af verker paa baisis af sit indsa-mlede, 

 overord-entlig righoldige materiale. Vi ga ar da over til at give en kort 

 skildring af de vigtigste af 



Spitsbergen Sl p at t e d y r. 



Isbjørnen (ursus maritimusi) er udbredt over hele polarregi- 

 onen om ikke ved nordpolen selv (Nansen iagttog den som bekjendt 

 ved 86 gr. n. br.). Den holder sig paa drivisen og lever væsentlig af 

 sælhund, og saa Jangt, som isen rækker mod syd, gaai" ogsaa den. Den 

 synes nu, som følge af fangstmænds og turisters efterstræbelser, efter- 

 haanden at trække sig mere og mere mod øst^ men man kan endnu 

 træffe den temmelig talrig paa Vesitspitsb ergen. Som nævnt er dens 

 kjæreste føde sælhundkjød, men den tager ogsaa, tiltakke med plante- 

 kost, og det er ikke frit for, at den har en liden svaghed for fugleeg, 

 som den først trykker istykker med snuden og saa slikker i sig. For- 



