35 



fatteren, har oltei havt anledning til at udspørge fangstmænd, om isbjør- 

 nens liv og levnet. Det synes som om „SpitS!b©rgenleinsmaniden", som 

 de spøgende kalder den, ikke indgyder dem synderlig respekt, og de 

 skildrer den som ternmelig feig. En fangstmand havde seet to bjørne, 

 der en hel time sneg sig som katt© omkring en hvalroshun med ung© 

 uden at turde vove at snapp© denn©, hvilket tydeligvis var hensigten. 



Pola r ræven (canis lagopus), som iagttoges af N a n si © n helt 

 til 85 gr. n. br. og som voldte ham saa meget bryderi under hans over- 

 vintring paa Franz Josephs land, er meget almindelig ved Spitsbergen 

 og optræder snart i hvid, snart i blaa dragt. Den er en slu og listig 

 røver, som beskatter fuglebestanden sterkt ved at stjæl© eg og unger. 



R © n ei n (rangifer tarandus) er som følg© af den stadig© forføl- 

 gelse bleven meget sky ved vestkysten og i Isfjorden, hvor dier hver 

 sommer myldrer af turister, vil den sandsynligvis snart vær© udryddet. 

 Den forekommer helt op til øerne nord for Spitsbergeu ; saaledes blev 

 der paa> Ross -øen for nogle aar sid©n skudt adskillig© dyr. Renen 

 er en fortrinlig svømmer, og en baad med to kraftig© rorskarl©! kan 

 kun indhente den med stor anstrengelse. Angaaend© renens ind- 

 vand.ring til Spitsbergen mener en tysk naturforsker, at den muligens 

 kan væi*© kommen fra Skandinavien og at den er indført derfrai af 

 mennesker. Vedkommendei forsker støtter demnei paastand paai et gam- 

 melt sagn, som han vil have^ b©kræftet ved d©t faktum, at der i 1870 

 blev bragt rensdyr over frai Finmarken til Island. Af d© fleste, zoolo- 

 ger ansees dette indvandringsspørgsimaal for altfor lidet undersøgt, 

 men man anser det for sandsynligt, at renen er kommen til Spitsbergen 

 fra Franz Josephs land. 



Hvalrossen (odobaenus rosmarus) er ligesom isbjørn©n et 

 egte arktisk dyr, og dens forekomst falder sammen med dennes. Den 

 holder sig mest i nærheden af kysten og sees sjelden i aaben sjø. I 

 d© sidst© 15 aar har den vist en steds© stig©nd© tilbøielighed til at 

 trækk© sig tilbage mod nord, men d©r kan endnu gjøres gansk© ind- 

 bring©nd© jagt paa den paa sine stede^r. Hvalros] agten er meget 

 farligere end jagten paa isbjørn. Selv d© norsk© fangstmænd, d©r 

 ellers er modig© nok, har al mulig respekt for hvalrossen, da den baade 

 er vanskelig at dræbe og er overordentlig hævngjerrig og rasende, 

 hvis den angribes. Den maa harpuneres, lige efterat man har skudt 

 den død, ellers synker den. D© seneste iagttagelser lærer os, at den 

 ikk© alene lever af muslinger, men ogsaa af fisk. Gansk© interessant 

 er det, at en Tromsøskibskaptein Andrea s © n fortæller, at han 



