39 



ogsaa bleven kaldt ,.borgerme&ternia,age" af tyskeTne. Den ynder m&st 

 June bngtei" o<2f sund, og man ser den sjelden nde i det aabne hav. 

 Storaiaageni er ikke saa selskabelig anlagt som de andre maagearter ; 

 i ensom majestæt bygger den sine reder paa steile klipper. De er 

 ikke meget kunstfærdige og bestaar oftest knn af løst sammenhobede 

 knipper af tang. Ungerne, som mades af forældrene ved at disse 

 gylper føden op til dem, er ikke før udklækkede før de straks gaar 

 i vaaidet. Stormaagen er en slem rovfugl ; man finder ofte i dens 

 opgylpningea' unger af andre maagearter, som den har slugt, og i dems 

 mave er der et helt lidet museum af de forskjelligste ting. 



Ismaagen (gavia alba) er Spitsbergens fugleskjønhed, altid 

 skinnende hvid fra top til taa trods dens mindre fine levevis som 

 aadselæder. Den er en egte isbeboer, hvor isen er borte findes^ heller 

 ikke den. Ismaagen pleier i almindelighed at holde sig omkring 

 sælens aandehuller, hvor den kan sidde aldelesi ubevægelige paa en 

 plet i timevis for om mulig at stjæle lidt af sælens bytte eller sluge 

 densi trånede affald. Den er overordentlig forslugen. R o e m e r og 

 Schaudinn fortæller saaledes, at de engang skjød en kobbe, som 

 lod en bred stribe blod efter sig, dai den blev slæbt langs isen. Denne 

 røde stribe! var inden kort tid aldeles bedækkede med de skinnende 

 hvide fugle, der slugte den blodige sne med stor begjærlighed. Is- 

 maagen hækker paa enkelte øer, som A b e 1 ø e n, i flokke paa 3 — 400 

 individer. Den gjør sig sjelden den umage at bygge rede, lægger for- 

 detmestei sine eg i en fordybning i jorden, men den forstaar ganske 

 godt at gjøre sig; tomme ærfuglereder nyttige. Den er en meget mo- 

 dig fugl, der anfalder tappert, hvis man nærmer sig dens rxxgepladse. 



T y v j o e n (stercorariuSi parasitieus), der som ovenfor omtalt er 

 slem til at plage krj^kkjen, eir meget almindelig og holder sig i nær- 

 heden af havet. Den kan aldrig forligesi med andre' fugle og stjæler 

 eg og fugleunger, naarsomhelst den kan se sit snit. Før parringen 

 opfører hannen en slags dans, under hvilken den puster sig op og 

 slæber de halvt udspilede vinger langs jorden. Den er da^ saai eksal- 

 teret, at den fortsætter dansen, selv om man imidlertid har skudt dens 

 egtefælle. 



Ternen (sterna. macrura) foretrækker lave øer og holder sig i 

 nærheden af kysten, hvor den hækker i flokke paa mange hundrede 

 individer. Den er en meget ustadig rugefugl, som neppe kan holde 

 sig iro et kvarterstid ; ret som det er flyver den op fra redet, saa at 

 eggene bliver kolde, uden at dette dog synes at skade yngelen noget. 



