41 



lerer usitanselig n;ed sit papegøielignendei hoved og knurrer som en 

 bidsk hund, naar ma.n nærmer sig den.. Danskeme kalder den for 

 søpaipegøie. Hos os er den en af de almindeligste beboerei af fugle- 

 bj ergene. 



Lom m e n (colymbus septentr ion alis) er en overordentlig sky 

 fugl, som det er vanskeligt at komme paai skud, da den ved det rin- 

 geste mistænkelige flyver ret op i Juften til en, betydelig høide. I 

 Østspitsbergen kan, man, især naar der er taage!, høre densi hylende 

 og j'am.rend6 stemme- der har noget menneiskelignende ved sig. Den 

 er ikke sjelden cg hækker al tid ved damme og søer i det indre af 

 landet. 



Havhesten (procellaria glacialis) er en af de første, fugle, man 

 træffer under Spitsbergen, hvor den er yderst almindelig. Selv saa- 

 langt nord som i drivisen og ved fastiskanten har man iagttaget den. 

 Den svæver altid tæt over havfladen næsten uden at røre vingerne 

 og snapper behændig alt, hvad man kaster overbord til den. Eoemer 

 og Schaudinn fortæller, at de ofte fiskede den ved at binde et stykke 

 kobbespæk paa en hyssing. Efter en hidsig, kamp om denne lækker- 

 bidsken blev tilslut en af fuglene halet ombord, og man fik den til at 

 _give spækstykket frai sig. Iste-detfor nu at flyve sin vei opholdt den 

 sig længe paa, dækket, hvor den saagar indledede en kamp med katten 

 og skibshunden. Den er en trcifast rugefugl, som medl magt maa 

 fjernes fra egget, og under dette gjør den alt muligt for at slynge det 

 trånede indhold af kraasen i ansigtet paa angriberen. 



Af gjæs findes g r a a g a a s e n (anser brachyrhynchus) ikke sjel- 

 den ved Vestspitsbergen, hvor den hækker paa fjeldetsi øverste ter- 

 rasser. Endnu a]mindeligei'e er tr ap ga asen (branta bernicla), 

 der oftest hækker sammen med ærfuglen. Hannen pleier at holde tro- 

 fast vagt ved siden af den rugende egtefælle. 



Ærfuglen (somateria mollissima), der er den almindeligste 

 andeart paa Spitsbergen, er desværre aftaget sterkt i antal ved fangst- 

 mændenes efter stræb el ser. Dens nordligste rugeplads er Rossøen, den 

 østligste Abeløen, hvor den hækker. Hannen holder en tid vagt ved 

 redet sammen med hunnen, men forlader det henimod slutningen af 

 rugetiden og slutter sig da sammen til større' flokkei paai havet. Naar 

 ærfuglen forla,der redet, bedækker den det med dun ; overraiskesi den 

 af fiender, sprøiter den sit stinkende tarmindhold udover eggene for at 

 betage vedkommende appetiten. 



