58 



aarsager, saa blir voi- hypotese om en forfædrene dvergevekst mere og 

 mere sandsynlig og rimelig, naar man sammenligner skeletterne af disse 

 forskjellige kategorier af dverge, hvad enten de skriver sig fra gamle 

 gravsteder, eller de tilhører de forskjellige pygmæracer, som man i vore 

 dage linder som folkeslag, ikke blot i Centralafrika, men ogsaa i Indien, 

 i Asien og i nogle spredte egne af Europa, i Spanien og Sicilien o. s. v., 

 eller om de er slige som Schwei nf ur tlis, Mantegazzas, del 

 Ribas og Sergis beretninger viser os dem, eller de vakre arbeider 

 af Bro ca, Quatrefages og Hanny. De tillader at slutte, at der 

 er en overordentlig lighed mellem pygmæskeletter fra Europas primi- 

 tive indbyggere og skeletterne af visse samtidige achondroplaser, og til 

 at homologisere disse med visse eudnu levende pygmæracer, hvorved 

 krydsningen har kunnet frembringe hos den ene ellei- den anden visse 

 detalj forskjelle. 



Trods disse smaa uligheder er udsjDringets fællesskab for de to 

 slaaende, og man er virkelig berettiget til at tro, at i visse tilfælde, 

 som hos vore to dverge, er achondroplasien ikke andet end et uventet 

 tilbageslag til den forfædrene pygmætype, et tilbageslag, der iudtræffer 

 under indflydelser, der er os ukjendte. 



Atavistiske tilbageslag til dannelser hos menneskets dyriske for- 

 fædre er tilstrækkeligt talrige og kjendte nutildags til, at et tilbage- 

 slag til en mindre gammel menneskelig type ikke skulde ansees mulig. 



Foruden disse betragtninger taler forskjellige grunde til gunst for 

 denne teori. Det er først og fremst typens arvelighed, der utvilsomt 

 er iagttaget i nogle tilfælde (Porak, Baldwin, Brick, Vicenzo- 

 Lamo 0. s. v.), og især vore to tilfælde, hvor faren og bedstefaren 

 var achondroplaser. 



Ved siden af de arvelige tilfælde er ogsaa familietilfældene et 

 udmerket argument (Lannois-Lugeols tilfælde og vore to). 



Og naar en arvelig og familie-achondroplasi slaar sig sammen, 

 som hos vore to dverge, med en fuldkommen sundhed, med en fuld- 

 stændig fysisk udvikling, naar den nøiagtigste undersøgelse ikke aaben- 

 barer den mindste organiske feil, er man naturligvis tilbøielig til, lige- 

 over disse to solid hyggede atleter, at forkaste en sygelig patogenese 

 og til at betragte slige achondroplaser som en speciel varietet af 

 arten menneske eller idetmindste som en vel karakterise- 

 ret variation af den menneskelige type, som Apert sersig 

 fristet til at betegne det. 



( 



