64 



Mindre meddelelser. 



studier over SOlblomster. I oldtiden troede man, at blomsterne 

 dreiede sig efter solen. Det gamle, af Ovid saa smukt besungne 

 Klytiasagn, det tyske eventyr om ringblomsten eller veiviseren, cicho- 

 rium intybus, o. s, v. autog dette som sikkert. Pater Kircher lagde 

 de store fra Amerika indførte solsikker paa et flydende underlag for 

 at paavise deres kraft til at dreie sig. Derpaa blev i lange tider 

 denne blomsterues evne til at bøie og vende sig efter solen betvilet^ 

 ja endog ganske benegtet, indtil den i aarene 1898 — 1900 blev viden- 

 skabelig paavist af Scliaffner. 



F. Li. Stevens fandt, at denne evne er særlig vel udviklet hos 

 den buskede brøndsle, bidens frondosa, som ofte formelig kan danne 

 buskadser. 95 — 98 pot. af denne plantes blomster vender om morge- 

 nen mod øst, om aftenen mod vest. Bevægelsen er dog noget afhængig 

 af veiret og, hvad allerede Scliaffner fandt hos solsikken, af rent ydre 

 omstændigheder, særlig af, at jorden er passende fugtig samtidig med, 

 at luften er tør og varm. En anden plante, som paa en udmerket 

 maade viser blomsternes dreien efter solen, er ambrosia artemisiæfolia, 

 hvad man med lethed selv kan overbevise sig om, naar man Here gange 

 i løbet af dagen gaar bort til denne plante. Maksimum a f dreien mod 

 øst har planten omkring klokken 9 om morgenen, om middagen staar 

 -stilken lodret, og maksimal bøining mod vest er tilendebragt mellem 

 klokken 7 og 8 om aftenen. Saasnart solen er gaaet ned, retter plan- 

 ten sig igjen opad, og mellem klokken 10 og 11 staar den lodret, ind- 

 til om morgenen blomsterne atter begyuder at vende sig mod øst. 

 Stevens fandt endvidere, at denne bøining efter solen er meget tydelig 

 hos amaranten, særlig saa længe planten er ung, samt hos bælgplan- 

 terne, saasom hos kløveren. (Prometheus.) 



Blærerodens fiskefangst. For tyve aar siden (1884) bemerkede 

 tilfældigvis G. E. Simms i Oxford, at den i vore søer almindelige 

 blærerod, utricularia vulgaris, i sine fangblærer ikke alene fangede og 

 dræbte krebsdyr og smaa vandinsekter, men ogsaa unge fiske. I et 

 med fiskeyngel besat akvarium fandt han, at en saadan plante i løbet 

 af f) timer havde fanget 1 2 smaa fiske. De fleste var gaaet i fæl- 

 derne med hovedet først, nogle sad fast med halen, andre igjen blev 

 af to nærstaaende fælder fastholdt saavel med hovedet som med halen. 

 Hverken Moseley eller Francis Darwin lykkedes det at faa ud- 

 redet, hvorledes fangsten egentlig foregik, og om de døde fiske blev 

 fordøiede i de smaa blærers indre. E. Grreen har for en tid siden 

 gjenoptaget disse forsøg i den botaniske have i Peradeniya paa Ceylon, 

 og det lykkedes ham at paavise, at vedhængene ved disse blærers 

 døraabning virker saaledes ved den lille fisks anstrengelser for at befri 

 sig, at den istedet kun arbeider sig dybere og dybere ind i blæren, 

 indtil den støder mod den modstaaende væg i blærens indre og derved 

 ikke kan komme videre. At fangsten foregaar paa denne maade, havde 

 man forøvrigt ogsaa tidligere formodet. Om planten fordøier noget af 

 fisken eller om den kun nyttiggjør sig forraadnelsesprodukterne fra 

 denne, maa videre forsøg udrede. (Prometheus.) 



