har studeret dette dyr, har dog ikke fundet, at det udstraaler noget 

 lys, og dens blæreagtig opsvulmede pande lyser sikkerlig ligesaa lidt 

 som den hos den lille sjeldne eupæiske lygtebærer, pseudophana europæa. 



Blandt de insekterne nær beslegtede tusenben er der ligeledes 

 nogle, som lyser, skjønt de ganske mangler særlige lysende organer. 

 Af disse har j.eg hidtil kun stiftet bekjendskab med den lille geophilns 

 electricus. Over hele sin overilade afsondrer dette lille dyr et lysende 

 sliin, der vedbliver at lyse, selv om det er fjernet fra dyret, hvorfor 

 dette efterlader sig et fosforescerende spor. 



Leilighedsvis kan man ogsaa møde en lysende regnorm (allolobo- 

 phora føtida), der giver sig tilkjende ved et stinkende sekret, hvorfor 

 den ogsaa ganske forsmaaes af froske og salamandre. Jeg har ikke 

 havt anledning til nærmere at undersøge denne regnorm, men jeg skulde 

 formode, at lysningen skriver sig fra mikroorganismer, som af og til 

 vokser paa det afsondrede slim. 



Hidtil har jeg kmi talt om de lysende landdyr; men før jeg gaar 

 over til at behandle havets beboere, vil jeg omtale nogle smaa organis- 

 mer, der paa en maade indtager en overgangsstilling, de saakaldte 

 fotobakterier eller lysbakterier. Vi kan f. eks. finde dem paa friske 

 ben, og i et mørkt værelse giver de sig tilkjende ved fosforescerende 

 flekker. Desværre er lysbakterierne meget kortlivede, og de gaar til- 

 grunde, straks forraadnelsen indtræder. 



Grøn sild og anden havfisk lyser meget svagt. Skjønt der findes 

 mikroorganismer paa saadan fisk, kan den dog godt spises. Disse 

 organismers tilstedeværelse er aldeles ikke noget tegn paa, at fisken 

 er raadden, tvertom, de garanterer, at varen er frisk. Saasnart for- 

 raadnelsen begynder, ophører lysningen. Det heder derfor ogsaa: 

 „Saalænge silden har fosfor, er den god." Meget morsomt er det at 

 læse i „En naturfoi'skers spaserture" prof. Marshalls skildring af 

 hans bekjendtskab med lysbakterierne : 



„Da jeg endnu var assistent ved rigsmuseet i Leiden, gjorde jeg 

 engang en „glimrende'' erfaring inden fosforescensomraadet. Jeg havde 

 af nogle fiskere kjøbt en af disse sælsorame store fiske, som man kal- 

 der klumpfiske eller maanefiske (orthagoriscus mola). Da jeg fik fat i 

 fisken, var den ikke mere ganske frisk. Det gjorde dog intet til sagen. 

 Jeg var dengang 22 aar gammel. Den lugt, som bæstet ndviklede 

 under den temmelig langvarige præparation, var derfor en ren bagatel 

 mod min iver, og dog forpestede lugten hele museets kjælderetage; til- 

 Naturen 1904 6 



