83 



som paa havets lysen. Aristoteles omtaler den ikke, og Plinius 

 nævner kun en lysende fisk, som han meget nøiagtig beskriver, men 

 som i virkeligheden ikke lyser. Den første, som har tænkt over dette 

 herlige skuespil, er Amerigo Vespucci. Først i det 18de aarhun- 

 drede opdagedes lysningens ophavsmand. Tydningen af havets lysen 

 har vekslet ned igjennem tiderne alt efter den opfatning i naturviden- 

 skaberne, som var raadende. Da Brand i 1699 i Hamburg søgte 

 efter guid i urinen, men istedet fandt fosfor, maatte den eiendommelige 

 lysudvikling ved dettes forbrænding ogsaa tjene til forklaring af havets 

 lysen. Alexander v. Humboldt vilde derimod se i det et elektrisk 

 fænomen, hvorfor han ogsaa sammenstillede det med sanktelmsild, lyn 

 og nordlys. Selv i vore dage ved man endnu ikke med sikkerhed, 

 hvad det er. 



I havets lysen deltager forskjellige infusorier og alger. Blandt 

 de første maa vi særlig nævne kransdyret noctiluca miliaris og den 

 meduselignende infusor leptodiscus; blandt algerne kan nævnes pyro- 

 cystisarterne, hvis lysende evne blev paavist under Challengerekspedi- 

 tionen. — Noctiluca miliaris forekommer i Nordsøen. Dyret har det 

 samme fladeindhold som tversnittet af et haar. Det er formet som en 

 fersken og har en fure. Istedetfor stilk har det et kort flimrehaar, 

 som bevæger sig langson;it. Dyret er encellet, og lyset straaler ud 

 fra dets protoplasmatiske indhold. Ligesaa yrsmaa er de skivef ormede 

 leptodisker, som lever i Middelhavet. 



De cigarformede pyrocyster er omtrent 1 mm. lang og lever i det 

 aabne hav under troperne. Den tyske dybhavsekspedition, som lededes 

 af Chun, fandt dem i den store Fiskebugt ved det sydvestlige Afrika. 

 I beretningen herom heder det: Det gjorde et eiendommeligt fantastisk 

 indtryk, da om aftenen, efterat vi var komne, havets overflade begyndte 

 at fosforescere, og der udviklede sig en raketild af hundreder af glø- 

 dende straaler, der ligesaa hurtigt forsvandt. som de viste sig. Det 

 var store fiske, som skar gjennem vand og derved bragte til at lyse 

 de i vandskorpen sammenstuede lavtstaaende organismer (diatoraeer og 

 pyrocyster). 



Dette fænomen, at havet lyser, kan man se selv i polartrakterne. 

 Mest intenst lyser altid bølgekammene, overhovedet de steder, hvor 

 mekanisk pirring indvirker paa organismerne ; det er ligegyldigt, om 

 denne pirring skriver sig fi^a kjølen eller skruen af et skib eller fra 

 en fisk. 



