84 



Nær havets overflade svømmer o^-saa større dyr, som har 

 evnen til at lyse, saaledes ribbegopler (tiara), det baandformede 

 venusbelte (cestns veneris), endvidere de under navnet ildpølser (py- 

 rosoma) bekjendte dyrkolonier, som minder om en hul grankongle. 

 Fremdeles hører hid den af professor Rich. Greeff i Marburg be- 

 skrevne ormslegt tomopteris, der tilhører ringormene eller anneliderne. 

 Den er kun 2 cm. lang, flad og har paa sine fodstumper rosetformede 

 lysorganer. Et fastsiddende lysende dyr, som borer sig huler i sten, 

 sand, træ o. s. v. og som saaledes skaffer sig selv et fængsel, er bore- 

 muslingen (pholas dactylus). Den minder om den almindelige flodmus- 

 ling. Paa kappen, den slimede hud langs skallet, har den to sterkt 

 lysende pi-ikker samt et tysende baand ; endvidere har den to lysstriber 

 paa kappens forlængelse, aanderøret, som den strækker ud af sin hule. 

 Det fra nævnte steder afsondrede slim lyser, selv elter at det er fjer- 

 net, ja ogsaa paa det døde dyr lyser det. Saavidt jeg ved, kjender 

 man ikke dette stofs sammensætning; et navn har det dog faaet, luci- 

 ferin. Hvortil bruger denne boremusling lyset, den lever jo i en hule, 

 og det ofte ret dybf? Sandsynligvis tjener det til at tiltrække yrsmaa 

 organismer, hvoraf muslingen lever. 



Ikke blot de her nævnte dyr er forsynede med lyskraft, næsten 

 alle i havet levende dyregrupper tæller lysende repræsentanter. Særlig 

 hos dybhavsdyrene træffer vi ofte paa lysorganer. Ved pludselig at 

 blinke op tjener disse organer sandsj^nligvis som skræk- og saaledes 

 ogsaa som beskyttelsesmiddel for dyret, eller ogsaa tjener det til at 

 tillokke dyr, hvoraf det lever. I oceandybets mørke maa de med lys- 

 apparater udrustede dyr lyse som lanterner, hvis lys tiltrækker de 

 organismer, hvem naturen ikke har begunstiget paa denne maade, og 

 som derfor blir et let bytte for lysdyrene. For at give et begreb om 

 13'sorganets bygning og funktion skal jeg her efter dr. Brandes i 

 Halle omtale nærmere to dybhavsfiske. 



Den første er en liden i Middelhavet jDelagisk levende fisk, perle- 

 morfisken argyropelecus hemigymnus.^) Den er øksf ormet og er be- 

 dækket med en hud, som halvt er sølvglinsende, halvt er kjødfarvet, 

 Paa begge sider af den undre rand af kroppen har den nogle afrundede, 

 langstrakte flekker, lysorganerne. Disse organer bestaar hovedsagelig 

 af en gelémasse, som stivner, naar dyret er dødt. Da deres baggrund 



1) En nærstaaeude perlemorfisk, argyropelecus olfersi, fanges af og- til ved 

 vore kyster. Den hører hjemme i de varmere dele af Atlanterhavet, hvor den 

 sandsynligvis lever paa stort dyb. Red. 



