• 86 



afsondrer forholdsvis store, sterkt lysbrydende legemer, der maa be- 

 tragtes som lyslegemerne. Foran disse kjertelhobe ligger en bikonkav 

 linse (1), som paa det her [afbildede organ har en plan fri overflade. 

 Denne sidste ligger direkte op til den gjennemsigtige kropsvæg, mens 

 den undre konkave side er rettet mod reflektoren. Det rum, som vi 

 har igjen, er fyldt med en gelémasse (g). Vi har altsaa i dette organ 

 en regulær blindlygte, som kaster alt sit lys udåd lodret paa krops- 

 væggen. Det her omtalte organs kjertel bespiser samtidig lygten paa 

 høire og paa venstre side. Det er ogsaa tilfældet med de 12 par lys- 

 organer langs bugranden. Lyskjertlen danner her en streng med 12 

 par laterale udvekster. 



Noget afvigende fra de hpr beskrevne er bygningen af de to, som 

 ligger foran øinene. De er desuden bevægelig, hvorved de gjør det 

 muligt for dyret at lyse omksiug sig. Ved en pigmentkap])e, som 

 rager i veiret, er øinene beskyttede mod deres lys. Den herved betin- 

 gede retning af øinene og mundens stilling lader formode, at fisken 

 ikke bevæger sig paa almindelig maade, men i pilens retning. Perle- 

 morfisken har ikke mindre end 100 lysorganer, 50 paa hver side. 



12 — 1500 lysorganer besiddei- derimod chauliodns sloani, en egte 

 dybhavsfisk. Dens tænder er saa svære, at den ikke kan lukke mun- 

 den. Heraf resulterer igjen, at den ikke kau aande paa samme maade 

 som vore almindelige fiske. Gjællerne, som delvis er dækkede af et 

 gjællelaag, delvis ligger fri, kan kan ved, at fisken bevæger sig. til- 

 føres friskt vand eller, naar fisken hviler, ved at den bevæger hovedet. 

 Den hos fiskene saa bekjendte sidelinje, som vi betragter som et sanse- 

 organ, nemlig sædet for den statiske sans, balancesansen, mangler hos 

 denne fisk. Vi kan deraf drage den slutning, at den maa holde til 

 laugs havbunden, hvad ogsaa bugfinnernes form synes at bekræfte. 

 Særlig den undre halvdel af kroppen er udrustet med lysorganer. Et 

 stort antal saadanne finder vi ogsaa paa den bevægelige første straale 

 i rygfinnen. Paa hovedet sidder kun nogle faa organer. 



Undersøger vi under mikroskopet et af disse lysorganer, vil vi 

 ogsaa her finde en kræmmei-husformet, bagtil pigmenteret reflektor, dog 

 er der den forskjel, at denne oventil er afrundet og har en indsnøring. 

 I det øvre rum ligger kegleformede kjertelceller, hvis spidser forener 

 sig i kjertlens midte. Fra de omkring periferien liggende bindevævs- 

 celler løber der fine strenge med smaa kjerner ind mellem keglerne. 

 Disse strenge forener sig i centrum, hvorpaa de igjen løber nedover 



