102 



lige del op til ca. 1800 m. o. li., i den sydlige del derimod ca. 300 m. 

 liøiere. Paa enkelte steder træder lerke træ et (larix europæa) i gra- 

 nens sted, mens den vestpyrenæiske gran, abies pectinata, kun har 

 en sparsom udbredelse i Alperne, hvorimod den er hyppig i Jurakjeden. 



En del løvtrær vil vi ogsaa kunne fin de i den subalpine barskog, 

 saaledes ikke sjelden acer pseudoplatanus i smukke, lysende grupper. 

 Og af buskvekster ogsaa en del, som fjeldrips (ribes alpinum), 

 hyld (sambuens racemosa) og den vakre rosa al pina, der ikke lidet 

 minder om vor kanelrose (rosa cinnamomea). Ved bækkefarene er af 

 pile særlig sal i x grandifolia almindelig. 



Bundvegetationen kan være ret interessant i disse barskoge, om 

 den end som oftest paa grund af den sparsommere lystilgang ikke er 

 særlig tæt og frodig. Foruden en del orkideer, som corallorhiza 

 innata, goodyera repens og epipogon gmelini, vil vi kunne 

 finde arter som asperula taurini, streptopus amplexifolius, lu- 

 zula nivea, phyteuma halleri, petasites alba, og paa fugtigere 

 steder den aksblomstrede, dybblaa enzian, gentiana asclepiadea og 

 ved kilder cardamine impatiens. 



Undertiden vil vi finde, at disse barskoge i høi grad minder os 

 om vore norske. Særlig der, hvor de er glisne, paatræffes nemlig en 

 bundvegetation, der bestaar af arter som blaabær, vintergrøn 

 (særlig pyrola secunda), frytle, melampyrum silvaticum o. 1. 



Kommen op over granens og lerketræets øverste grænse, vil vi i 

 Alperne støde paa en buskvegetation, der danner overgangen mellem 

 skogen nedenfor og den træløse alpine region ovenfor. De arter, 

 som særlig præger dette belte, er grønoren (alnus viridis) og dverg- 

 furuen (pinus montana f. pumilio). Den sidste er oftest nedliggende, 

 sjelden opret og naar i Alperne ikke mere end mandshøide. Længere 

 øst, særlig i Karpaterne, vokser den ofte saa tæt, at den kvæler bund- 

 vegetationen, men i Schweiz staar den i almindelighed saa aabent, at 

 lyset faar rigelig adgang til bunden. Den findes her væsentlig paa 

 kalk, om den end ogsaa forekommer paa andre bergarter. 



En langt større udbredelse har imidlertid grønoren. Den danner 

 i et belte af 100—200 m. over trægrænsen et kraftigt, omtrent mands- 

 høit krat, men til forskjel fra dvergfuruen naar den sin bedste udvik- 

 ling paa de krystallinske skifere. Særdeles frodige krat fmder vi saa- 

 ledes paa St. Gotthard og i Tessineralperne. Undertiden kan den gaa 

 temmelig langt ned ad dalsiderne, men bedst synes den at trives over 



