103 



den egentlige trægrænse. I ly af dette orekrat vil vi ofte finde en 

 vegetation af høie urter og forøvrigt temmelig konstant, hvad artsud- 

 valget angaar. Planteselskabet er saa karakteristisk, at det af 

 schweiziske plantegeografer har faaet et særskilt navn, „karf luren". 



Disse karfiuren kom specielt til at interessere mig meget paa. 

 grund af sin lighed med vore birkelier. Vi gjenfinder nemlig her en 

 hel del af vore karakteristiske liplanter, som mulgedium alpinum,, 

 ranunculus aconitifolius, melaudrium silvestris, geranium 

 silvaticum, myosotis silvatica, silene inflata, stellaria nemo- 

 rum, cirsium heterophyllum, trollius europæus, calamagrostis- 

 arter, milium effusum, nigritella nigra og polemoniam coeru- 

 leum, — som man ser, alle gamle bekjendte. De&uden vokser her 

 ogsaa to aco ni tu marter: den gulblomstrede a. lycoctonum og den. 

 blaablomstrede panicnlatum, og de tre enzian- eller søte-arter: gen- 

 tiana purpurea, lutea og punctata, samt arter af digitalis og: 

 phyteuma — slegter, som i mere eller mindre grad ogsaa er repræ- 

 senteret i vore lier. Men saa ser vi ogsaa i karflurene endel planter,, 

 som vi ikke har, som lilitim martagon, streptopus amplexifo- 

 lius 0. fl. 



Vore birkelier byder, som vi ved, gode betingelser for udviklingerB 

 af en frodig bundvegetation. Sollyset stænges ikke ude af for tætte 

 løvtag, og jordbunden er gjerne vel våndet af nedrindende fjeldbække> 

 Den plantevekst, som her i ly af birken vokser frem, merker sig og- 

 saa ud baade ved sin høide, sin frodighed og sin blomsterpragt og- 

 allerraest, naar man sammenligner med barskogene nedenfor eller det 

 golde fjeld ovenfor. Lignende naturforhold har vel ogsaa medført, at 

 Alpei'nes karfiuren har faaet omtrent samme præg. 



Ovenfor beltet af alnus viridis og dvergfuruen træf^er vi paa 

 mange steder i Schweizeralperne en anden buskvegetation. Det er 

 alperosernes krat. Disse kan gaa meget høit op, endog over 2600 m.,. 

 altsaa til Galdhøpiggens høide. Alperoserne — de to rhododendron- 

 arter: ferrugineum og hirsutum — begynder allerede nede i den alpine 

 region, men er dog mest karakteristiske fra det niveau, der ligger oven- 

 for trægrænsen. I juni og juli, mens de staar i blomsterflor, er de 

 Alpens pryd og er, naar de vokser sammen i niængde, et pragtfuldt 

 syn. Hver søndag ser man i Schweiz paa denne aai-stid en mængde 

 „Bergsteiger", som med sin alpestok eller isøks i haanden stiger op i 

 den vidunderlig rene, herlige fjeklluft for at nyde den pragtfulde ud- 



