104 



sigt og plukke alperoser. Om aftenen, naar de vender hjem til dalen, 

 er alperoserne enten i en stor buket bundet fast til bergstaven, eller 

 de er ordnet i krans om hatten. Buketterne, som er flade ovenpaa, 

 har ofte et eiendommeligt mønster, gjerne stjerneformet, hvori straa- 

 lerne dannes af andre blomster, som edelweiss og blaa gentianaer, mens 

 den brede yderkant bestaar af alperoser. 



Men ligesaa opfriskende, som rhododendronkrattene virker i 

 Tblomstringstiden, ligesaa trist indtryk gjør de med sin brunlige farve- 

 tone, naar denne er forbi. 



Slegten rhododendron stammer fra Himalaja, hvor der af samme 

 fiudes høie trær med blomster af en liljes størrelse. Først i en høide 

 af 3600 m. blir de i Himalaja buskformede. De to arter, som i 

 Alj)erne repræsenterer slegten, maa derfor betegnes som forholdsvis 

 lave buske, om de end er høiere end den ene art, vi i vort land har 

 af slegten, nemlig rhododendron lapponicum. 



Sammen med alperoserne vokser ofte erica carnea, en busk- 

 vekst med naaleformede blade og smukt røde blomster, der allerede 

 staar i flor saa tidlig om vaaren som i april. Allerede om høsten 

 pleier hos denne art blomsterne at være synlige som smaa, bleggrønne 

 knopper, og saa snart sneen er smeltet — ja ofte endog før — pleier 

 de at aabne sig. Af andre buskvekster finder vi i Alperne ovenfor 

 trægrænsen den før nævnte rosa alpin a og den fra vort land saa vel 

 kjendte dvergener (juniperus communis var. nana), der gaar op til 

 en høide af 3600 m. 



Derimod finder vi ikke i Alperne noget, der tilsvarer vort saa 

 karakteristike vidjebelte. Vistnok ser vi hist og her en del graavidjer, 

 men nogen større bevoksning af disse pilarter vil vi her ikke iinde. 



Kommen op over trægrænsen og forbi den frodige buskvegetation, 

 har vi for os den alpine region i egentligste forstand. 



Den, som kj ender vore norske f j elde, vil straks blive slaaet af 

 den store forskjel. I Norge vidderne med det gnlgsaa lavdække 

 over fjeldgrunden, saa langt øiet naar. Og de forholdsvis faa blomster- 

 planter formaar ikke at gjøre sig særlig bemerket, ialfald ikke 

 at sætte sit præg paa vegetationen, undtagen langs bækkefar og paa 

 klipper, hvor laverne ikke faar dominere. I vort land er ogsaa for det 

 meste planterne paa fjeldet ganske lave af vekst. Man har indtryk 

 af, at en nivellerende haand har faret over vidden og knuget alt ned 

 i samme ringe høide. I Alperne derimod er forholdet et helt andet. 



