105 



For det første er landskabet saa forskjelligt. Yidderne — de store, 

 flade fjeldsletter — er her et omtrent ukjendt fænouien. Terrænet 

 bærer steilt op helt til tops. Og ser vi paa vegetationen, saa danner 

 denne den største modsætning til den triste, ensformige larvetone paa 

 vore fjelde. Thi i Alperne er skraaningeu helt op til sneen en frodig, 

 frisk grøn eng, der er bestrøet med en rigdom af blomster, som vel 

 andensteds søger sin lige. Har man engang seet denne blomsterpragt 

 i krans af de vildt formede og høit kneisende Alpetoppe og de glitrende 

 de snemarker, har man lettere for at forståa den stolthed og beundring, 

 hvormed schweizerne altid taler om sine fjelde. 



Ser man nærmere paa vegetationens sammensætning i den alpine 

 region, vil man finde, at den veksler efter fugtighedsforhold, underlagets 

 geologiske beskafFenhed, jordbundens dybde, efter høiden over havet, 

 ekspositionen og endelig ikke mindst efter den brug, mennesket har 

 gjort af den gjennem tiderne. Efter den sidstnævnte faktor skjelnes 

 der saaledes mellem „Alpenweiden", som vi kan oversætte med 

 fjeldbeiter, og „Alpenmatten", fjeldslaatter. De har hver sit karak- 

 teristiske præg. 



Paa Alpenweiden er det græssene, som raader, mens planterne 

 med mere fremtrædende blomster er traadt i baggrnnden. Græsveksten 

 er gjerne, kort, men til gjengjæld meget tæt, idet skudforgreningen blir 

 rigere paa grund af kreaturenes stadige afbiden af de overjordiske dele. 



Paa Alpenmatten er derimod græsset af en høiere vekst, og blomster- 

 pragten er betydelig større. 



Det skjfinneste blomsterflor vil naan dog finde paa de vanskeligere 

 tilgi ængelige hylder paa klippevæggene, hvor vegetationen faar udvikle 

 sig frit og uhemmet. 



A{ de mange græsarter, som danner grundlaget i disse Alpen- 

 matten og Alpenweiden, kan her kun endel af de vigtigste nævnes, som 

 poa alpina og violacea, phleum alpinum og michelii, flere 

 festuca- og agrostis-arter og paa høitliggende enge trisetum 

 subspicatum, sesleria coerulea samt poa laxa. Af halvgræs- 

 sene er især car ex sempervirens og ferruginea udbredt. En 

 del blomsterplanter tiltrækker sig opmerksomheden ved sin høide og 

 kraftige udvikliug, saaledes de tre arter gentiana: g. lutea, ofte 

 over 1 m. høi og med rige, gule blomsterkranse opefter stængelen, 

 g. punctata, der ligeledes har gule blomster, men med tydelige rød- 

 sorte prikker, samt den dybrøde g. purpurea. Disse tre arter er og- 



