110 



løsuingen udkrystallisere, om man dypper en glasstav eller en anden 

 gjenstand ned i den, da der altid vil hænge en del gl aubersaltkry staller 

 ved den. Hvis man derimod i forveien renser staven omh^^ggelig, vil 

 opløsningen ikke krystallisere. 



Naar et stof opløser sig i en vædske, saa løses derved for- 

 bindelsen mellem legemets molekyler, og disse trænger sig ind mellem 

 vædskens molekyler og bevæger sig frit mellem disse. Denne opløste 

 tilstandsform af stoffet viser i mange henseender stor lighed med gas- 

 formen. Man pleier Jo at definere en gas som et legeme, der hverken 

 liar nogen bestemt form eller bestemt volmn. En gas vil saaledes ud- 

 brede sig i eller udfylde det rum, som bydes den; slipper man saa- 

 ledes en liter luft af almindeligt lufttryk ind i et stort lufttomt rum, 

 vil luften i et nu udbrede sig i rammet og fylde det ganske. Er ram- 

 met i forveien opfyldt af andre gasarter, saa vil ogsaa luften udbrede 

 sig jevnt over hele rummet aldeles, som om rummet var tomt; kun vil 

 det nu gaa meget laugsommei-e. 



Et lignende forhold viser et opløst stof. Har man f. eks. en 

 sukkeropløsning i et glas, og helder man ovenpaa rent vand, vil 

 der først være en skarp grænseflade mellem våndet og sukkeropløsniu- 

 ^en, men senere udviskes denne lidt efter lidt, idet sukkermolekylerne 

 trænger sig op igjennom våndet, og dette vedblir, indtil man har faaet 

 en jevn opløsning gjennem det hele. De opløste sukkermolekyler vil 

 altsaa udbrede sig over hele vandmassen, hvor stor denne er, og fylde 

 bele det rum, som bydes denne, aldeles ligesom en gas. Dette fæuomen 

 kaldes som bekjendt diffusion. Men ligheden mellem gasen og den 

 opløste tilstandsform strækker sig endnu videre. 



Af forsøget ser man, at det opløste stof hav en bestræbelse efter 

 at udvide sig. Denne udvidelse foregaar med en vis kraft. Ethvert 

 ■opløst stof vil søge at udvide sig og vil derfor øve et vist tryk paa 

 opløsningens begrænsningsflade og altsaa opføre sig som et sammen- 

 presset elastisk legeme, aldeles paa samme maade som en gasniasse, 

 der er indesperret i et lukket rum, øver et tryk paa rummets vægge. 

 Dette tryk kan paavises paa forskjellig maade. Sæt, at man i det 

 omtalte forsøg mellem snkkeropløsningen og våndet havde indskudt en 

 elastisk hinde, der vel var gjenuemtrængelig for vand, men derimod 

 ikke, eller kun i ringe grad, for sukkei-molekyler. Man vil da se, at 

 snkkeropløsningen udspiler hinden, idet der samtidig trænger vand 

 •ovenfra gjennem hinden ind i snkkeropløsningen, som derved faar et 



