iU^ 3 190^ 



Om tyngden og norske bidrag til dens bestemmelse. 



Af H. Mohn. 



Erfaring lærer, at alle legemer tiltrækkes af jorden. Et legeme, 

 som slippes løst, falder mod jorden. Hvis ikke andre kræfter, som 

 stød eller vind, virker paa det, falder det lodret. Et legeme, som hvi- 

 ler paa et underlag, trykker mod dette. Et legeme, som er ophængt, 

 trækker i det, som det hænger i. Vi tilskriver disse virkninger en 

 tiltrækkende kraft, som udgaar fra jorden. Denne kraft kalder vi 

 tyngden eller tyngdekraften. 



Gal il ei fandt, at tyngden paa samme sted paa jorden kan be- 

 tragtes som en uforanderlig kraft. Newton fandt, at den kraft, som 

 holder maanen i dens krumme bane om jorden, er tyngden, formindsket 

 i maanens afstand saaledes, at jordens tiltrækning paa maanen forhol- 

 der sig til tyngden paa jordens overflade som kvadratet af jordradien 

 til kvadratet af maanens middelpunkts afstand fra jordens centrum. 

 Eller tyngdekraftens størrelse omvendt proportional med kvadratet af 

 afstanden fra jordens midtpunkt. Newton fandt fremdeles, at himmel- 

 legemernes bevægelse kan forklares, naar man tænker sig, at et legeme 

 tiltrækker et andet med en kraft, der forholder sig omvendt som 

 kvadratet af afstanden mellem deres midtpunkter eller tyngdepunkter, 

 og er proportional med legemets masse. Denne tiltrækningskraft, hvis 

 inderste grund man ikke kan forklare, kaldes den almindelige gravi- 

 tation. 



Vi skal her holde os til tyngden paa jorden. Dens retning er 

 det, vi kalder lodlinjen. En stillestaaende vædskes overflade staar 

 vinkelret paa lodlinjen, er horisontal eller vandret. I det store tåget staar 

 havets overflade lodret paa stedets lodlinje. Jordens lodlinjer peger 

 alle indad mod jordens midte og spriker udåd mod himmelrummet. 

 Havfladen eller jordoverfladen staar lodret paa disse lodlinjer, den er 

 krum og hvælver sig udåd. 



Natui-en 1904. 9 



