145 



polen end nn, samtidig med, at de nu saa kjølige lande omkring Nord- 

 atlanterhavet laa saa meget fjernere fra polen, som den tertiære syd- 

 vegetation kræver. Der er da heller ikke nogen anden forklaringsmaade, 

 som paa nogen vis strækker til at forklai^e „istiderne", de store kvartære 

 klimatskifter, end en saadan forskyvning a£ polen, en glidning af jord- 

 skorpen i forhold til omdreiningsaksen over et flydende undre lag. 

 (Sml. min bog „Menueskeslegtens ælde"). 



Eftersom polen geografisk flyttede sig over fra Beringstrædet til 

 Grønland, fi34tede saa den arktiske dyre- og planteverden med. Det 

 arktiske element i Norges flora, som var det første, der kunde 

 fæste fod paa de fjelde, som reiste sig som nunataker o?er storbræeu, 

 eller som blev lagt bare, eftersom denne igjen smeltede af, det maa 

 altsaa være kommet østenfra, fra Østsibirien med den store 

 istid, væsentlig først da denne var paa tilbagetog. 



Den første store istid afløstes af varmere tider. Sydligere plan- 

 ter, bedre tilpasset til disse forhold, rykkede igjen ind og fordr^w for 

 en stor del de arktiske. Paa forskjellig vis kan vi endog vise, at der 

 mellem istid og nutid har ligget tider varmere end nutiden. 

 Dette fremgaar allerede af det, at vi kan vise, at skoggrænsen før 

 har ligget meget høiere. Det er ikke muligt at tilskrive menneskene, 

 at skogen er forsvundet over store ubeboede strøg, i Lapmarken f. eks. 

 (3g naar man ude paa Ingø, længst nord mod Ishavet, finder furu- 

 stokker med aarsringe saa tykke som i Østerdalen nu, kan det kun 

 forklares ved, at klimatet, dengang de voksede, var meget mildere. 

 Yed at undersøge, hvor høit over den nuværende furugrænse man har 

 fundet furustammer i torvmyrene paa de forskjelligste steder af den 

 skandinaviske halvø, finder man en forskjel paa omkring 300 m. Etter 

 det kan man regne sig til, at gjennemsnitstemperaturen maa have været 

 omtrent 2*^ høiere end nu. Til lignende resultat er geologerne 

 kommet ved at studere de temperaturer, en del nu forsvundne sydlige 

 havskjæl, som er fundet i ler og skjælbanker, krævede. 



Under denne varmere periode maa indvandringen af varmekjære 

 planter have skeet med særlig kraft, det ældst:^, arktiske element maa 

 have havt end vanskeligere end nu for at hævde sig. 



Botanikerne kan nu fortælle, at de arktiske planter ikke tindes 



igjen jevnt netop i de høieste fjelde eller længst nord. Der tindes 



flere steder, som er særlig rige, som udhæver sig tydelig blandt 



o.ngivelserne som arktiske kolonier. A. Blytt har fremhævet^ 



Naturen 1904. 10 



