147 



østenfra Sibirien med den store istid og har særlig hævdet 

 sig paa de fjelde, som laa over en nær, varmere tids skog- 

 grænse. 



Saaledes, som den skandinaviske halvø ligger geografisk, kan vi 

 paa forhaand slutte os til den vei, ihvertfald den overveiende del af 

 de varmekjærere planter i Norge er kommet. Det er ikke tænke- 

 ligt, at nogen nævneværdig mængde af dem er kommet nordenom 

 Bottenviken, heller ikke over Østersjøen. Dette saa meget mindre, 

 som geologerne har vist, at Østersjøen i tiden efter istiderne, post- 

 glacialtiden, har været endog bredere end nu. De varmekjære 

 planter maa derfor væsentlig være kommet til os over Danmark og 

 Vestsverige. Det er jo tænkeligt, at enkelte kan have kommet ved 

 tilfældig flytning med trækfugle eller drivved tversover Nordsjø eller 

 Skagerak eller Ør.tersjø. Men mængden maa utvilsomt have indvandret 

 langsomt, men sikkert landeveien over Skaane. Dengang aarstempera- 

 turen var ca. 2° høiere end nu, da der ved Kristianiaf jorden var Skaa- 

 nes klimat, maatte sydligere, midteuropæiske planter have lettere end 

 nu for at beseire de nordligere i kampen for tilværelsen. 



Inden disse sydlige, varmekjære planter kan man nu skille mellem 

 to elementer, et, som væsentlig er knyttet til kysten, væsentlig kanske 

 fordi de kræver de mildere vintre og længere somre, og et andet, som 

 kan taale strengere frost, men kanske kræver varmere somre, end 

 kystklimaet giver — et atlantisk og et borealt element. Det 

 første er mest karakteristisk for kysten fra Kristianiafjordens munding 

 til Møre, og er af Blytt blevet kaldet ilex-formationen, efter krist- 

 tornen, som findes her, men mangler inde i Kristianiafjorden og i 

 Sverige. De kontinentale varmekjære boreale planter trives, efter 

 Blytt, særlig paa silurkalken og i løse urer paa solsiden af bratte 

 fjelde. 



Ligesom for de arktiske kolonier har nu Blytt i sin berømte 

 teori om indvandringen af Norges flora ogsaa villet forklare disse ele- 

 menters udbredelsesforhold ved klimatiske vekslinger, som relikter. De 

 „ boreale" planter har spredt sig nordover helt til det trondhjemske 

 og længere endda under en tør, varm, kontinental periode. Da denne 

 senere blev afløst af en fugtigere, saa kunde de boreale planter kun 

 holde sig i de tdrreste og varme steurer, inde i fjordene som i Sogn, 



