155 



fjordeu, fandt de lier et frugtbart frodigt holdepunkt i silurfeltets 

 kalklaiid ogsaa efter nordkanten helt fra Skiensfjorden og til Mjø- 

 sen. Men sydover i det magre grundfjeld i Kristianssands stift 

 havde de øiensynlig vanskelig for at sprede sig fra dal til dal, 

 det var saavidt de enkeltvis naaede frem til Jæderen langs kysten. 

 Op 1 dalene gik de ikke synderlig, heller ikke i de østenfor, uden 

 netop hvor den frugtbare skifer gjorde veien let. Fra Mjøsen og Rands- 

 fjord havde de ikke vanskelig for at komme til Valdres og saa under 

 det varmere postglaciale kliraat over Filefjeld til Sogn. Derfra havde 

 de vanskeligere for at sprede sig i gneisen udover til Ytre Sogn end 

 langs skifer til Voss og Granvin — Ulvik ved Hardangerfjorden. Men 

 efter den aftagende hyppighed af boreale urter sydover i , Hardanger, 

 efter den store fattigdom i Indre Ryfylke kan vi med sikkerhed slutte, 

 at det er over Valdresveien, Hardanger har faaet, hvad det har af 

 origanum-formationen. Ikke søndenfra langs kysten, ikke over Vidda 

 selv, som i øst er skiferfrit. 



Poruden efter Valdresveien banede skiferen ogsaa Gudbrandsdalen op, 

 over Vaage vei for de midteuropæiske urter. Den vei maa Nordfjord 

 og derfra igjen Søndfjord, den vei maa Søndfjord, og over Dovre vi- 

 dere Romsdal og det nordenfjeldske faaet sine sydlige varmekjære 

 planter. Her naai de fleste sin nordgrænse. Men har de først naaet 

 den trondhjemske sænkning, saa viser det sig, at de trives ogsaa ved 

 kysten — en del ogsaa helt op i Nordland. Og fra det trondhjemske 

 maa Jemtland og tildels Medelpad have faaet flere midteuropæiske 

 planter — som origanum selv — som ikke er Jiaaet saa langt nord langs 

 kysten i øst. 



De to skiferveie, Valdres- og Vaage-vei, har derfor været af en 

 overordentlig betydning i vor vekstverdens historie. Det fremgaar til- 

 strækkelig tydelig ved vort repræsentative udvalg af midteuropæiske 

 iirter. Det kan imidlertid have sin særskilte interesse at nævne, at 

 de samme veie ogsaa tydelig angives af vore saagodtsom eneste mere 

 endemiske planter. Af saadanne er det væsentlig tale om hieracium- 

 arterne. For to af disse har vi nu følgende udbredelse: H. sommer- 

 feldtii: Aadalen, Bagn, Slidre, Vang, Filefjeld, Aurland, Sørfjorden, 

 Røldal — • Valdresvei, helt til tversgjennem Hardanger! Videre Lom, 

 Drivdalen — Vaagevei. H. oreades: Kristiania. Skiensfjorden, Vaage, 

 O^dal, Sundalen — Vaagevei. Og, end mere karakteriserende, det er 

 i en anden varietet, floccosa, vi har den i Bagn, Valdres, Lærdalsøren 



