157 



saa høie regioner, hvor luften i liøieste grad er fortj^ndet. Ved disse 

 undersøgelser er der endvidere paavist, hvorledes fuglen trods den 

 sterkt øgede surstoftrang, som skyldes det vældige muskelarbeide under 

 flngteu, dog er istand til at kunne aande med lethed og ogsaa tilstrek- 

 keligt mens den flyver gjennem saa lufttynde regioner. (Max Båer 

 i Zeitschr. f. -wnssensch. Zool. 1896). Næseborei^nes stilling samt den 

 hurtige flugt gjør det muligt, at luften kan trænge ind i luftrørene og 

 enten stryge igjennem lungerne eller fylde luftsækkene, uden at fuglen 

 behøver at anstrenge sig hermed. Luftsækkene tjener ikke egentlig 

 som hiftreservoir, men de besørger skiftningen af aandeluften, da under 

 flugfcbevægeisen de luftsække, som ligger vingerne nærmest, afvekslende 

 udvider og sammentrækker sig og saaledes bevirker en luftcirkulation 

 i luftsækkene, da de alle indbyrdes staar i forbindelse med hinanden. 

 Lungerne derimod har kun at udføre den kemiske del af aandnings- 

 processen, gasskiftningen. 



Spørgsmaalet om muHgheden af, at fuglenes flugt kan foregaa i 

 saa svære høider, som de tidligere iagttagere angiver, synes altsaa, 

 efter hvad vi nu ved, at være ganske klar og indlj^sende. I den seneste 

 tid er dog paa grand af aeronautiske iagttagelser denne mulighed be- 

 stemt bleven benegtet. Paa den femte Internationale zoologkongres i 

 Berlin 1901 meddelte v. Luk anus, at nnder luftskippernes farter 

 liavde man sjelden truffet paa fugle i større høider over jorden end 

 400 meter. Endvidere fortalte hau, at brevduer, som blev slupne i en 

 høide af 1600 meter, ikke formaaede at fly ve, men lod sig simpelthen 

 falde, hvad der endmere gjør det usandsynligt at fuglene kan flyve i 

 saadanne høider. 



Det er dog et stort spørgsmaal, om man paa grund af disse hidtil 

 forholdsvis faa iagttagelser og flugtforsøg bestemt kan benegte mulig- 

 heden af flugt af fugle i de ovennævnte høider. For det første er det 

 ikke saa rart, om kun faa fugle er paatrufne i høider over 400 meter, 

 deres ernæringsgebet er dog ved jordoverfiaden; bortseet fra rovfuglene 

 har de vel derfor kun i de færreste tilfælde behov til at svinge sig 

 op i de større høider. Ogsaa i de faa dage under vandringstrækket 

 vil det vel være et rent tilfælde, om luftskipperen netop skulde krydse 

 de høider, hvor de enkelte fugle holder til, og som de paa grund af 

 jevnt blæseude vinde ogsaa kan blive tvungne at indtage. Vanskelig- 

 heden øges endvidere ved at mange fugle kun trækker om natten. Det 

 at brevduer lader sig falde ned fra høider af 1600 meter kau heller 



