162 



«kaller, begyndte man at skimte sagens sande sammenhæng. Professor 

 Pr ank paaviste i 1874 væsentlige forskjelligheder i hovedskallens 

 form mellem to typer, en vestlig, stor og smalpandet eller, som den 

 er bleven kaldt, dolichocephal form og en østlig, mindre og bredpandet 

 (brachycephal) form. Senere er disse studier blevet fortsatte blandt 

 andre af Sanson, Nehring og Tscherski, og man kom til vigtige 

 slutninger, især da de to sidstnævnte laavde draget ogsaa de fossile 

 heste fra den sidste jordperiode ind i undersøgelsen. 



Pro f. Nehring, som i landbohøiskolen^ i Berlin har samlet sam- 

 men et storartet materiale for dette studium (saaledes havde han alle- 

 rede i 1884 ikke mindre end 80 skaller af islandske heste), har kunnet 

 fastslaa, at allerede i den tidlige diluviale (pleistocæne) tid fandtes der i 

 Mellemeuropa en vild hest af svær bygning og med smalt og langt 

 lioved, tydeligvis stamfaderen til de store tunge heste, som nu lindes 

 i Tyskland, Prankrig og England under forskjellige navne, saasom 

 frisiske, holstenske, Percheron heste o. s. v. Denne hest falder altsaa 

 sammen med Fitzingers tunge hest. Seet fra et systematisk zoologisk 

 standpunkt er det neppe tvil om, at den maa betragtes som en egen 

 art, hvis systematiske navn maa blive eqvus frisius (Boddaert) (ogsaa 

 kaldet e. robustus, e. german i cus og en mængde andre synonymer). 



Nehring fandt bredpandede heste væsentlig i Østen, men ogsaa, 

 at alle de smaa racer i Vest- og Nordeuropa hører til denne afdeling. 

 Hvad mere er, han paaviste ogsaa, at en lignende hest ogsaa findes 

 fossil i Mellemeuropas pleistocæne afleiringer fra en noget senere tid, 

 f. eks. i Nordtysklands torvmyrer. 



Der opstaar nu forskjellige spørgsmaal, blandt andre : Er alle bred- 

 pandede heste af samme art? Er den asiatiske hest, saaledes som 

 den viser sig i araberen, af samme art som den lette nordeuropæiske 

 hest eller de smaa vesteuropæiske ponyracer? Nedstammer de sidste 

 kanske fra en vild hest, og har Asien havt sine egne vilde hesteracer? 



Som det vil sees, staar vi her overfor meget indviklede spørgs- 

 maal, men det værste er, at det fornødne materiale endnu ikke er til- 

 stede tiltrods for de store samlinger i enkelte museer. 



Men før vi gaar videre vil det kanske være nødvendigt at kaste 

 et blik først paa de forskjellige levende arter af hele hestefamilien, 

 saaledes som nutidens zoologer opfatter dem og deres slegtskabsforholde. 



Indtil for nyligt faldt zoologernes inddeling af familien eqvidæ 

 sammen med den populære, nemlig i zebraer, med sorte og hvide 



