164 



Denne er vel den eneste nulevende vilde hesteart, men det er ikke 

 saa ret længe siden, at vilde heste forekom i Europa. Der er utvil- 

 somme beviser for, at stenaldersmennesket jagede vilde heste paa de 

 mellemeuropæise sletter og stepper, men selv i den historiske tid er 

 der vidnesbyrd om virkelig vilde, ikke blot forvildede heste. Den 

 bedst kjendte af disse — og som det af det følgende vil fremgaa, var 

 indtil nylig kjendskaben til den ikke synderlig omfattende — den saa- 

 kaldte ,,tarpan", fandtes endnu vild i smaa flokke paa de sydrussiske 

 stepper indtil efter midten af forrige aarhundrede. 



Som ovenfor omtalt var de tidligere forsøg paa at klargjøre de 

 forskjellige hesteracers indbyrdes forhold og afstamning grundet ude- 

 lukkende paa studiet af de ydre kjendemerker. Paa den anden side 

 var de senere studier næsten alene baseret paa benbygningen, især 

 skallen. De første var høist vage og bestod mestendels i de forskjel- 

 lige forhold i størrelse, i form og farve, og skarpe grænser var det 

 umuligt at optrække. Selv de ydre karakterer, som adskilte de egent- 

 lige heste fra de andre arter, var for det meste kun gradsforskjellig- 

 heder. Man havde dog i de senere tider fæstet sig ved en ydre ka- 

 rakter, som endog antoges at være tilstrækkelig til at adskille en slegt 

 eqvus fra de formodede slegter asinus og hippotigris. 



Paa indsiden af hestens forben og bagben findes der nemlig en 

 ophøiet, hornagtig udvekst, der er en til to tommer lang. Den paa 

 forbenene sidder lidt ovenfor haandleddet (det saakaldte „knæled"), 

 mens bagbenenes hornvorte, der oftest er mandel- eller draabeformet, 

 med den spidse ende op, sidder paa indsiden af mellemfodsbenet, et 

 stykke nedenfor halen. Baade æsler, halvæsler, kvaggaer og zebraer 

 har lignende vorter paa forbenene, men de mangler dem fuldstæn- 

 digt paa bagbenene. Jeg har undersøgt en hel del mulæsler, der 

 som bekjendt er bastarder af hoppe og æselhingst, og linder vorten 

 tilstede i de fleste tilfælde, men som oftest ganske rund og af størrelse 

 omtrent som et kronestykke. I enkelte tilfælde kunde jeg ikke se 

 spor af den engang. Det vil forstaaes, at dette er et noksaa vigtigt 

 kjendemerke, og dets fraværelse hos en hest, som ellers har alle den 

 egentlige hest ydre egenskaber, er derfor af største betydning. 



Tidlig ifjor beskrev imidlertid professor Ewart i Edinburg, Skot- 

 land, en saadan hest fra Hebriderne, vestre Irland, Færøerne og Is- 

 land, og kaldte den eqvus caballus celticus. I den oprindelige 

 — og hidtil eneste -offentliggjorte — beskrivelse siges det, at den „er 



