170 



modsætning til de midteuropæiske urter. I Trøndelagen møder vi igjen 

 den nordligste lind og ask paa sydsiden af Fosenhalvøen ' — hvor flere- 

 af oiganum-urterne ogsaa naar sin nordgrænse. 



Vi har seet, at vi i stedsnavnene kan faa oplysninger om tidlig 

 udbredelse af bøken. Eiendommeligt er det, at vi netop ved eken og 

 askens nordligste forekomster nu, Strømsnæsset i Nordmøre og Fosen- 

 halvøen, har gaardnavn sammensat med trænavnet og heim — Eikarheim 

 og Askheim. Paa forskjellig vis kan godtgjøres, at disse navne var 

 væsentlig i brug for over 2000 aar siden. ^) Vi kan derfor af dette- 

 drage den slutning, at hverken ek eller ask er under spredning nu.- 

 Dette svarer ogsaa godt til den sidste periodes 2° C. koldere klimat. 

 Omvendt kan vi deraf, at baade ek og ask er fundet paa bunden 

 af myre, som ligger temmelig høit over havet, se, at de tidlig maa. 

 være kommet til landet, mens landpladen endnu var sænket betydelig 

 lavere end nu. Det er derfor ikke først med den sidste, varmeste pe- 

 riode, med de sydligste skjæl i banker, som kun har hævet sig faa 

 meter over havet, at de ædle løvtrær naaede Norge. Det maa være 

 temmelig tidlig i postglacialtiden. 



Om et andet træ, lønnen, kan man kanske derimod deraf, at 

 den saagodtsom ikke findes i bevislig gamle bostedsnavue, slutte, at 

 den er kommet senere til landet. Hermed stemmer det igjen, at den 

 ikke paa langt nær har naaet saa langt langs kysten — den er saa- 

 vidt kommet rundt sydspidsen — trods den tydelig er fuldt saa trive- 

 lig i Norges klimat som baade ek, ask og lind. Efter dens nuværende- 

 udbredelse er det sandsynligt, at den er kommet fra temmelig østligt 

 hjem — Rusland. 



Turuen er gammel i landet, og det er særhg den, som lindes i 

 torvmyrene. Derimod er det tvilsommere med granen. Som bekjendt 

 har der været ført en livlig diskussion om dens ælde i Skandinavien. 

 At den allerede for henimod 3000 aar siden havde naaet saa langt 

 som nu paa Vestlandet og ligesaa ude paa Fosenhalvøen, bevises af 

 stedsnavn Granvin paa begge steder. Bostedsnavne sammensatte med 

 vin kan man nemlig vise var i brug allerede ved den første bosætning af 

 nordisk talende folk i landet — som jeg mener at have vist tidhg i bronce- 

 alderen. Heller ikke synes granen, efter stedsdavnene at dømme, at 

 have spredt sig saa betydelig paa furuens bekostning, som man gjerne 



^) Se min 'bog „Landnåm i Norge". 



