174 



ikke være helt ud afgjøreiide for forholdene i almindelighed i noget 

 større afstand. 



At neoglacialtiden ikke bragte høiarktiske forhold til hele Skandi- 

 navien, fremgaar, saavidt Jeg ser, tydelig af de planteførende geo- 

 logiske lag, vi kjender. Hvor vi som i Jylland og Nordtyskland har 

 talrige interglaciale profiler, finder vi ganske vist underst, paa den 

 store istids moræner paa megaglacialt underlag, arktisk dryas — salix 

 polaris — tundravegetation. Høiere op gaar denne gjennem asp og 

 birk til gran og avnbøk — varmt interglacialt. Men naar saa den 

 sidste istids klimatforværring gjør sig gjældende, kommer vi vel igjen 

 til birk, endog betula odorata, kanske intermedia, men neppe til betula 

 nana, trods dvergbirken vokser paa myrene helt nede i Halland den 

 •dag idag. 



Undersøger man derimod — hvad der er gjort hundredevis af 

 gange med største omhu — torvmyrene der, hvor underlaget er sikkert 

 neoglacialt, saa finder man ikke nogensteds nedenfor høifjeldet nogen 

 ■dryas-formation, kun birk! Saa i Midt- og Nordsverige, saa i Finland, 

 saa i Norge. 



Uafhængig- af faunistiske og dynamo-geologiske kjendsgjerninger 

 mener jeg, man allerede herpaa kan bygge den slutning, at sidste istid 

 ikke kan have bragt tilnærmelsesvis nogen saadan klimatforværring, 

 ikke tilnærmelsesvis saa vidstrakt indlandsis, som den første store istid. 



For opfatningen af vor vekstverdens historie er dette spørgsmaal 

 her af afgjørende betydning. Hvis man, som Brøgger mener, havde 

 ogsaa i sidste istid store jøkler helt ud til havkanten i de vestlandske 

 f jorde, hvis man havde Novaja Zemblja-forhold ved Kristianiafj orden, 

 saa vilde hele vor floras historie blive at henlægge til postglacial- 

 tiden, helt fra høiarktisk til boreal-atlantisk indvandring. Hvis man 

 derimod, som jeg mener kan godtgjøres, kun havde finmarkske klimat- 

 forhold i det sydlige Norge, hvis man havde et bredt forland selv i 

 maksimums = ra-tid fra Buknfjord til Finmarken, saa maa man an- 

 tage, at en betydelig del af vor flora har gjennemlevet sidste 

 istid og altsaa er kommet til landet i interglacial tid. Vi 

 maa kunne gaa ud fra mindst et saa stort antal fanerogamer som nu i 

 Finmarken, Island, Sydgrønland paa det lange og brede neoglaciale forland 

 med Finmarks-klimat — altsaa 3 — 400, helst kanske 500 arter — altsaa 

 henimod Ys» 6n meget væsentlig del af de nuværende vel 1300 arter. 



At vi virkelig har en hel del planter, som maa have kommet til landet 



