176 



sig til Norge fra selv nærmeste fiaclested i tidsrum, som vi kan sam- 

 menligne med origanum-formationens indvandring. 



De maa være kommet til Norge i interglacial tid. Og selvsagt 

 ogsaa mange med mindre karakteristiske sprang i udbredelsen. 



Det vil sees, at de fleste af de nævnte regnes for arktiske eller alpine 

 planter, som kan taale adskillig kulde. Nu, det er en selvfølge, at for 

 at kunne gjennemleve en istid selv med kun 4 — 6^ temperatursænkning 

 i Norge maa en plante ikke netop være ømfindtlig. Men det forklarer 

 ikke, at der er blevet saa store sprang i udbredelsen — kjølige vokse- 

 steder og høie fjelde lindes ogsaa i mellemrummene. Det er først ved 

 at gaa ud fra en oprindelig spredning i en fjern fortid, knyttet til den 

 store istids uhyre plantevandringer, med en lang og vekslende geolo- 

 gisk eftertid, at vi kan forståa den vidtløftige spredning og de store 

 sprang. Postglaciale vandringer maatte kunne følges langt mere skridt 

 for skridt. 



Absolut ikke arktiske er en merkelig række levermoser, som 

 findes mellem Ryfylke og Nordmøre — altsaa i „ atlantisk" felt — , som 

 er studeret af Kaalaas og Jørgensen. Qdenfor dette felt findes 

 10 — 12 af dem kun i Britanien og Nordamerika. Nogen spredning 

 tversover Nordsjøen i nær fortid er saa meget mindre sandsynlig, som 

 de synes næsten kun at formere sig vegetativt. De store sj^rang i 

 deres udbredelse paa jordkloden — et par findes desuden paa New- 

 zealand! — angives bestemt en indvandring i en fjern fortid — inter- 

 glacialt. Deres udpræget „ atlantiske" felt nu gjør det utænkeligt, at 

 de kan have overlevet en istid som ved Karahavet. 



Tåget under et angiver ihvertfald disse utvilsomt inter- 

 glacialt indvandrede halvhundrede arter et klimat, som er 

 uforeneligt med antagelsen af en neoglacial temperatursænk- 

 ning paa 12 — 16°, men godt kan svare til en paa 4 — 6°. En 

 mængde af dem vokser i Schwarzwald — Wasgau, paa Apenninerne,. 

 Balkan, — i alt andet end arktisk klimat — og paa Novaja Zembljas- 

 fjelde findes ikke S3'nderlig mange af dem — rettere sagt ingen. Det 

 er, som Blytt bemerker, „i det hele merkeligt, at mange fjeldplanter 

 optræder hyppigere i de lavere dele af fjeldregionen (vidje- og birke- 

 feltet) end i de høiere (lavbeitet)". De er nemlig faktisk ikke høi- 

 arktiske — svarer ikke til yoldia-lerets fauna. De maa have kommet, 

 til Skandinavien længe før sidste istid og maa have gjeunemlevet den 

 ■ — som altsaa ikke kan have medført høiarktiske forhold for hele 

 halvøen. 



