177 



Planternes udbredelse i det mindre paa den skandinaviske 

 halvø selv angiver nu ogsaa med stor tydelighed netop et saadant bræ- 

 frit forland i neoglacial istid, som jeg har omtalt. Det viser sig nemlig, 

 at de ikke er indskrænket, som de egentlige høiarktiske, til de høie 

 fjelde op mod den evige sne. Nei, netop fra Buknf jorden af, 

 hvor det bræfri forland i ra-perioden begyndte, og nordover 

 har vi flere og flere af de saakaldte fjeldplanter helt ned til 

 sjøen. Baade ude ved skjærgaarden i havklimaet og inde i fjordene 

 i kontinentali. iJet er tydelig ikke de klimatiske forhold, som sættei 

 grænserne. Ogsaa for disse planter er det, som for de boreale, de 

 historiske forhold. I den sidste svage istid holdt de sig over større eller 

 mindre dele af det bræfri forland. Finmarken havde vel koldere vintre, 

 men i det tørrere, mere kontinentale klimat — dette i ndpræget grad paa 

 grund af storbræens meteorologiske virkning — var den klare sommer 

 forholdsvis varmere end i det mere taagefulde sydligere forland. Ikke 

 faa af de interglaciale planter viser derfor store sprang i udbredelsen 



— fra Finmarken til Dovre f. eks. Men altsaa de planter, som holdt 

 sig gjennem sidste istid paa forlandet i vest, de trivedes ofte fra fjære 

 til fjeld her — ■ som den dag idag i Tromsø stift. Og naar de samme 

 planter viser sig sjelden i lavere strøg paa østlandet, saa er det ikke, 

 fordi de er fjeldplanter, ikke taaler klimatet, men fordi de 

 simpelthen ikke har vundet at sprede sig saa langt endda i 

 postglacial tid, efter at sidste storbræ ikke mere holdt dem inde- 

 stængte paa forlandet i vest. 



Vi kan følge, hvorledes en hel række først har vundet helt over 

 fjeldet ud til kysten i øst over den trondhjemske sænkning. Sagina 

 saxatilis, saussurea alp., mulgedium alpina, calamagrostis lapponica, carex 

 alpina, pinguicula villosa, gentiana nivalis, epilobium alpinum, saxifraga 

 cæspitosa f. eks. er naaet ned i Angermanland og MedeljDad. For 

 andre kan vi vise, at de har fulgt samme veie i sin postglaciale spred- 

 ning som origanum-følget — men Vaage- og Valdresvei i mo ds at 

 retning. „Fjeldplanter" som saxifraga cotyledon f. eks., som paa det 

 neoglaciale forland vokser fra Lofoten til grænsen, fra Sulen til Dovre, 

 de har naaet frem til Mjøsen, ja til Tyrifjorden. Paa lignende vis 

 epilobium alpinum, mulgedium, polemonium og flere. Det er netop ned 

 i de frodigste strøg, de kommer, ned i de varmekjære boreale felter 



— efter Valdres- og Vaagevei — som op til de arktiske kolonier, 

 det er ikke klimatiske relikter, men udbredningsveie. 



Naturen 1904. 1^ 



