186 



Men f iiglebj ergene — de lodrette forbjerge med den svimlende 

 høide — de lader sig ikke merke med noget, de er vante med det. 

 I aartusender har de staaet som øernes beskjærmende vagt mod At- 

 lanterhavet. I tusender af vintre har de hørt dette døn og bulder. 

 Tanse og trodsige med den klamme, kolde skoddekrone om issen skuer 

 de udover den urolige vandvidde. Om deres sorte, nøgne vægge, der 

 selv er fugtige og kolde og klamme som skodden, kranser skarer af 

 den hæslige fugleart havhesten, fulmarus glacialis. Hvor den passer 

 godt ind i uhyggen, denne stygge fugl, der taus og raaalløs i lange 

 sving svæver frem og tilbage tæt inde ved husvæggen! 



Men dagene gaar og havet blir mere og mere træt i sin voldsomme 

 leg; for hver nat stiger solen høiere op paa himmelen; skodden blir 

 mere og mere til en lun, lys og dunblød dis; fuglebjerget tørrer og 

 faar en lysere farve. 



Og før man ret ved af det, har man dem hjemme — bjergfuglene, 

 myriaderne af bjergfugl. 



For et liv der blir, saa langt som øiet skuer — paa søen, i 

 luften, i bjerget. Eor et liv der blir, saa langt som øret hører — 

 susende vinger, et virvar af skrig ! 



Talrigst paa individer optræder lunden (alca arctica; lundiu). Der- 

 næst lomvien (uria troile, lomvigin; spidsnebbet alke). 



Denne sidste er færøernes merkeligste bjergfugl. Jeg skal her 

 kaste lidt belysning over dens optræden og karakter ved nogle træk 

 særlig fra mine selviagttagelser. 



Lomvigin yngler kolonivis paa afsatserne i bjerget. Den fore- 

 trækker de bjerge, som vender mod syd og vest, da de blir bedst op- 

 varmede af solen. Om redebygning er der ikke tale. Eggene lægges 

 ofte meget tæt; op til 50 eg pr. kvadratalen har man talt. Hver fugl 

 lægger kun et eg; det er af størrelse som et gaaseeg, skjønt der gaar 

 mange lomvigir paa en gaas. Det er et af de vakreste fugleeg : sorte 

 eller mørke pletter, mindre og større, paa en bund varierende. fra mørk- 

 grøn til lysgrøn. Det er umulig at finde to eg, der er aldeles lige i 

 farve og tegning. Naturen er her, som altid, viselig: uden denne 

 uensartethed vilde det være umuligt at kontrollere eiendomsretten til 

 de forskjellige eg i klyngen, især naar disse, som ofte er tilfældet, 

 tumles frem og tilbage mellem hverandre ved indtrædende tvist og 

 stridigheder mellem afsatsens beboere. 



Efter forskjellige bjergmænds udsagn er lomvig-egget saa sterkt, 



