187 



at naar det f. eks falder fra afsatsen ned i en ved foden af bjerget 

 liggende baad med den spidse ende foran, da slaar det liul i baadens 

 bord. 



Det lyder jo lidt utroligt, men tykt og sterkt er i hvert fald 

 skallet. Selv under det vildeste slagsmaal i kolonien, livor eggene ofte 

 faar sterke stød, har Jeg dog ikke lagt merke til, at de er gaaet 

 istykker. 



Foruden at foretrække de bjerge, der vender mod syd og vest, 

 forlanger lomvigin ogsaa absolut, at der skal være vidt udsyn til havet. 

 Helst vil den ogsaa have, at bjerget gaar lige ned i søen iiden nogen 

 fod over vandfladen, i hvert fald da kun en smal fod. 



Ovenfor er nævnt, at der ikke findes to eg, der er nøiagtig ens 

 i farve og tegning. Forskjellen kan dog være ganske Iiden. At fuglen 

 alligevel for hver enkelt gang, den har været borte fra afsatsen, kan 

 kjende og finde sit eg igjen mellem alle de andre, det aabenbarer, at 

 den, foruden sin betydelige hukommelsesevne, ogsaa har et skarpt og 

 distinkt skjelnende blik. Thi med kjeudskab til andre forholde ved 

 louivigins optræden er det ikke antageligt, at lugtesansen spiller nogen 

 rolle. I saa fald vilde lugtesansen, hvis den var udviklet i nogen 

 grad, blive tåget tilhjælp, naar det gjaldt at gjenkjende ungen — i 

 lighed med, hvad vi ved forskjellige, vel de fleste dyrearter gjør. 



Men betingelsen for gjenkj endelse mellem ungen og den gamle 

 fagl er stemmen. Naar den gamle fugl kommer hjem fra havet med 

 sin tobis i nebbet, da er den ikke istand til at gaa lige hen og gjen- 

 kjende sin unge. Nei, den sætter sig stille paa afsatsen — ikke langt 

 fra randen — og begynder saa med sit: karr-karra, karra-karrr-r-r — 

 indtil ungen indfinder sig for at hente føden. Det første udslag af 

 gjenkjendelse sker saaledes fra ungens side. 



Hvad ellers eglægningen angaar, da har hver hun sit bestemte 

 „stempelmerke", d. v. s. den samme hun lægger aar efter aar eg af 

 nøiagtig samme farve og tegning. 



Med en til stædighed grænsende udholdenhed holder lomvigin fast 

 ved den plet, den engang har valgt sig til yngleplads. Kolonierne 

 paa de afsatser eller hylder, hvortil er let og bekvem adgang, blir ofte 

 altfor sterkt efterstræbte. Hænder det, at „bofuglen" (de byggende 

 fugle) blir aldeles udryddede paa en hylde, da kan denne i aarhundre- 

 der vedblive at ligge øde og ubebygget. Selv om der umiddelbart op 

 til en saadan støder flere store kolonier, ja selv om der er noksaa 



