189 



Ungen opholder sig paa afsatsen omkring tre nger efter udklæk- 

 ningen. Naar det begynder at lakke mod afslutningen af tiden, blir 

 den urolig og er i stadig trippende bevægelse fra sin plads inde ved 

 bjergvæggen og ud mod afsatsens rand og tilbage igjen. Af og til 

 strækker den vingerne ud for at prøve, om der er kraft nok i dem til 

 at bære den paa dens seillads ned i søen fra dens svimlende høie bo. 

 I denne tid er forældrene, dor ogsaa ytrer sterke tegn paa bevægelse, 

 yderst paapasselige for, at ungen ikke skal sætte ud fra afsatsen, før 

 den bar alle betingelser for at kunne klare farten. Saasnart de synes, 

 den kommer for nær randen, er de efter den for at jage den ind mod 

 bjergvæggen igjen. Endelig faar den lov. Et ganske kort øieblik 

 stanser den yderst paa randen, derpaa sætter den kraftigt fra med 

 fødderne — og saa gaar det med udstrakte vinger i strygende fart 

 ned mod sjøen, hvor den skjeder gjennem vandfladen og gaar under. 

 Forældrene følger umiddelbart efter ungen fra afsatsen, og naar denne 

 efter dykniugen igjen kommer op paa overfladen, er de straks ved 

 dens side. Og nu foregaar der en stund en vikl, jublende leg mellem 

 „barn" og forældre — et udslag af den inderligste moder- og fader- 

 glæde. Derpaa giver de sig straks paa trækket sydover. 



Der er to omstændigheder, som forældrene iagttager, før de til- 

 lader ungen at sætte ud fra bjerghylden. De vælger det tidsrum — 

 for at lette begyndelsen af trækket, der, som nævnt, foregaar omtrent 

 umiddelbart efter at ungen er kommen paa sjøen — da strømmen 

 sætter tilhavs. (Der er nemlig regelmæssig ind- og ud-strøm mellem 

 havet og sundene). Dernæst vælger de aftenskumringen for at undgaa 

 de rovfugle, der efterstræber ungerne. 



Den første del af reisen foregaar svømmende — antagelig fort- 

 sættes paa den vis i mange dage. 



I lighed med lundin har lomvigin i det store og hele tåget sine 

 „landkomu"-dage. D. v. s. de yngre, ikke ynglende fugle, der for det 

 meste opholder sig paa havet, har bestemte dage, paa hvilke de be- 

 søger fuglebjerget i den tid, ungerne opholder sig der. 



Sligt myldrende liv, som der kan være ved et færøisk fuglebjerg 

 en landkomudag — helst naar der blæser en fi-isk kuling langs bjerg- 

 væggen — kan ingen pen skildre. 



Hvor hurtig svinder ikke den livlige fugletid. Hvor altfor snart 

 indfinder ikke træktiden sig. Dag for dag „affolkes" bjerget mere og 

 mere, indtil der bare sidder nogle faa „efternølere" igjen. Snart er 



