208 



som en liden jordforhøining, som de franske trøffelsøgere kalder truffiére- 

 og altid nøie holder rede med, fordi de ved, at der vil danne sig nye 

 trøfler i stadig større og større kredse omkring denne „trøffelmark". 



Da man i Frankrig havde høstet udmerkede resultater med den 

 kunstige champignonavl, begyndte man ogsaa at tænke paa at dyrke 

 trøffelen, saameget mere da den høiere pris for denne „ kjøkkenets dia- 

 mant" lovede et saa meget større udbytte. Allerede i aaret 1827 offent- 

 liggjorde Alexander von Bernholz et arbeide over trøffeldyrkningen, 

 hvori han paastaar, at han i sine havebed i stor mængde har fremavlet 

 den store blonde trøffel, tuber magnatum. Denne paastand er dog 

 lidet trolig, thi den gang havde man ikke kjendskab til at ege- og 

 kastauieskove er en absolut nødvendighed for trøffelavlen. Man kan 

 dog ogsaa erholde resultater med den saakaldte indirekte trøffelavl, 

 som bestaar deri, at man fra egeskove, hvis jordbund er rigt forsynede 

 med trøfler, samler smaatræerne og udplanter dem i anden jordbund, 

 hvor de saa vokser, Efter 10 — 12 aar skal man i en saadan bestand 

 kunne gjøre den første trøffelhøst. Den idé, at trøifelsporerne skulde 

 hænge fast ved disse smaa egetræer, er imidlertid noget fantastisk, og 

 naar ifølge Delastre de efter dette princip ved Loudun og Cirag i 

 departementet Vienne anlagte „truffierer" allerede før 1870 skulde 

 have leveret god høst, maa jorden allerede tidligere have havt spirer 

 i sig eller den maa paa anden maade have faaet dem. 



Senere forsøgte man direkte at besaa bedene med trøffelaffald,. 

 der naturligvis, naar besaaningen skede i stenbrud eller paa skygge- 

 fulde bed, maatte være resultatløs, fordi trøffelens amme, ege- og ka- 

 stanieskovene manglede. Først efterat man i 1880 gjennom Erlanger- 

 botanikeren Max Ree ss havde faaet en forstaaelse af hjortetrøfifelens 

 symbiotiske forbindelse med naaletræerne og i 1886 gjennem Berliner- 

 botanikeren Bernhard Frank havde faaet kjendskab til spisetrøffelens 

 symbiose med visse løvtræer kunde der overhovedet blive tale om 

 en rationel trøffelavl. Imidlertid havde nogle franske trøfifelavlere 

 istedetfor at udsaa sporer forsøgt at slaa ind paa den metode,, 

 som havde givet champignondyrkerne saa gode resultater. Denne 

 metode bestaar i, at man udplanter den saakaldte champignonhvide, 

 o: i straafri hestegjødsel dyrket modervæv af soppen. Vanskelighederne- 

 herved var imidlertid at faa fat paa skikket trøffelmycel i tilstrækkelig 

 mængde. Til champignonen havde man i hestegjødselen en god nærings- 

 biTud, men en saadan kjendte man ikke for trøffelens vedkommende. 



Dette synes dog at være Ij^kkedes ifjor sonmier. Lærer ved; 



