226 



løven! Men netop denne farefulde og urolige tilværelse har gjort 

 menneskene gløgge og snartænkte og styrket og udviklet dem lienimod 

 det maal at herske over jorden. 



Man behøver ikke at være videnskabsmand for at kunne indse, 

 at alt i verden er under iidviklingens lov; det kjæmpestore træ udvik- 

 ler sig fra et lidet frø, og selv mennesket, naturens mest fuldkomne 

 skabning, opstaar som alle de høiere djT af to bittesmaa celler, der 

 forener sig og udvikler sig efter bestemte love. Og at naturen med 

 jernhaard konsekvens hævder denne lov, ser vi deraf, at den ingen 

 stilstaud taaler. Alt, som ikke skrider fremad, gaar tilbage, forkrøbles 

 og gaar tilgrunde; dyr, som altid lever i mørke, mister efterhaanden 

 sine øine, muskler, som ikke øves, svinder hen, overalt er løsenet: 

 fremad! 



Selve Darwins geniale teori, som nu hykles af alle naturforskere, 

 at alle skabninger har udviklet sig fra lavere organiserede væsener til 

 høiere, har ogsaa gjennemgaaet en udvikling; principet er det samme,- 

 men det kolossale materiale, som de sidste tiders energiske studium af 

 alle jordens levende og en stor del af dens uddøde d3^reformer har op- 

 hobet, har biagt fremragende disciple af den store mester til at tåge 

 skridtet fuldt ud ogsaa hvad selve mennesket angaar. Videnskaben 

 søger nu menneskets stamfædre eller forløbere blandt de fossile rester 

 af Jordens tidligste menneskeracer, dsr udgraves i jordlag, hvis dan- 

 nelse liggger umaadelig langt tilbage i tiden. 



I de lag eller afleiringer, hvoraf vor klode bestaar, linder vi ind- 

 leirede levninger af dyr og planter i mængdevis; disse rester af et 

 tidligere organisk liv kakler vi som bekjendt fossiler (af det latinske 

 ord fossa: en grav). Ved en videnskabelig undersøgelse af disse lag er 

 det os straks paafaldende, at der i de ældste af dem kun lindes lavt- 

 staaende dyr og at de høiere organiserede væsener først optræder i de se- 

 nere afleiringer. Først kommer Askene, saa amfibier og reptiler^ derpaa, 

 i begyndelsen sparsomt, senere talrigere, fugle og pattedj^r, og saa til- 

 slut naturens j^pperste frembringelse, mennesket. Darwin og flere 

 andre naturforskere sammenligner jordens livsformer med et træ med 

 mange forgreninger; de friske skud er de nulevende skabninger med 

 mennesket som topskuddet, stammen og roden er de uddøde eller fos- 

 sile skabninger. Vi ved ogsaa, at alle levende væsener ved de for- 

 skjellige jordperioders vekslende klimatiske og øvrige fysikalske for- 



