227 



holde har været underkastet mange omformninger og forandringer i 

 udseende og levevis, og mennesket danner ingen undtagelse herfra. 



„Urmennesket" kan ikke have havt det samme udseende som nu- 

 tidens kulturmenneske, men maa have lignet de nulevende allerlavest- 

 staaende folkeslag (f. eks. australnegrene), hvilket ogsaa viser sig ved 

 de foretagne videnskabelige undersøgelser. „Hvor linder vi da det 

 egentlige urmenneske, staraformen?" 13'der det vigtige spørgsmaal. 

 Hertil kan vi svare, at de allerfleste antropologer søger menneskets 

 ahner blandt rent dyriske stamformer, og at denne anskuelse stadig 

 bekræfter sig ved hvert nyt betydeligere fund, som gjøres. „Naar vi 

 søger efter menneskets forfædre," siger dr. Szombathy, kan vi ikke 

 vente at finde dem blandt de grønne topskud i stamtræet (se ovenfor}, 

 men vi maa gaa dybere ned i stammen for at finde det sted, hvor 

 grenen „mennesket" eller arten „homo sapiens" udspringer fra de 

 beslegtede dj-regrene; vi kan med andre ord ikke vente at finde dem 

 blandt nogen nulevende skabnirg, men maa søge dem blandt forlængst 

 uddøde væsener." 



Før vi gaar over til videnskabens nyeste fund af og anskuelser 

 om „menneskets forløbere", maa vi orientere „Naturen"s læsere endel 

 med hens5'n til de forholde, under hvilke de ældste mennesker levede, 

 og kortelig omtale de to jordperioder, som her er af interesse, nemlig 

 tertiær- og kvartærperioden med deres dyreliv. 



Af tertiærperioden adskiller man to afsnit, gammeltertiær og ii}'- 

 tertiær; af enkelte palæontologer inddeles den i tre, eocen, miocen og 

 pliocen. Formationen i nytertiær danner sjelden vidt udbredte, sam- 

 menhængende lag, mest isolerede partier eller bækkener, mens derimod 

 ældre tertiær op\åser store, udstrakte lag. Til yngre tertiær horer den 

 saakaldte bønneerts, funden i Schwaben, hvor man har gjort inter- 

 essante fund af dyrelevninger. I tertiærperioden begynder der at ud- 

 vikle sig dyreformer, som nærmer sig den nulevende fauna. Vi næv- 

 ner den kjæmpestore elefant, mastodonten, den ligesaa kjæmpemæssige, 

 tapirlignende tj^khud dinotherium, samt blandingst^^per af drøvtyg- 

 gere og tykhuder, som palæotherium og anoplotherium. Vor 

 tamme hests stammeformer, anchiterium og hip par i on, finder vi 

 ogsaa her. 



Efter tertiær optræder kvartærperioden, der er jordens yngste 

 formation og deles i to afsnit, diluvium, hvori der optræder flere 



