231 



skallede, men australnegerne er laugskaller ligesom mange europæere, 

 f. eks. den blonde, hdivoksne nordmand. 



Hvor skal man sdge den væsentlige, d. v. s. den anatomiske for- 

 skjellighed mellem menneskeracerne? Tilbage blir da kun den høiere- 

 staaende intelligens lios enkelte af dem. Denne forskjelliglied maa jo 

 imidlertid være relativ, da civiliserede lavtstaaende folkeslag ofte viser 

 sig forbausende begavede; japanerne er Jo desuden det bedste bevis 

 paa, at intelligensen ikke alene fiiides i Europa. Vi maa altsaa sam- 

 menfatte alle mennesker under en art, som vi kalder homo sapiens, 

 og hvad skiller nu denne menneskeart igjen fra de beslegtede abefor- 

 mer? Yi saa ovenfor, at de abe- og menneskelignende eiendommelig- 

 heder er sterkt sammenblandede, og vi kan ikke ganske frakjende 

 ialfald de høitstaaende aber en vis intelligens. Alle forskjelligheder 

 blir relative, ikke absolute. Vor logik bringer os til at maatte ind- 

 rdmme, at menneskets plads i naturen er relativt, ikke absolut over- 

 legen den øvrige skabnings, og at den stilling, det indtager, skyldes 

 en lang, for os ikke helt opklaret, række af indvirkende forholde, ikke 

 en pludselig indtræden paa skuepladsen; vi maa derfor samvittigheds- 

 fuldt og holdende os til, hvad vi ved møisommelige uudersøgelser har 

 fremdraget af fakta, indordne mennesket i systemet som en egen art 

 homo sapiens med sterke tendenser til variation og med store ud- 

 viklingsmuligheder. Gaaende ud herfra skal vi omtale, hvad videnska- 

 ben har udrettet for at belyse „urmennesket"s person og levnet. 



Videnskaben har endnu ikke absolut paa det rene, om der har 

 forekommet mennesker allerede i tertiærperioden, skjønt det er mange 

 palæontologers mening, at der allerede fra mellemtertiær kan paavises 

 spor af menneskelig virksomhed. Nogle fund af mennesketænder og 

 redskaber synes at levere gode indlæg i denne sag. Ved Taubach 

 i nærheden af Weimar blev der i 1892 fundet en tand, der tilhørte 

 et menneske, nemlig et barns kindtand, og en anden saadan var før 

 innden sammesteds, begge i diluviallag. Disse tænder, der er meget 

 større end almindelige mennesketænder og har stor lighed med tæn- 

 derne hos enkelte høitstaaende abetænder, som i 1900 fandtes ved 

 byen Krapina i Kroatien. I den før (side 227) omtalte bønneerts 

 fra Schwaben, der stammer fra senere tertiær, er der ogsaa ojidaget 

 tænder, der, naar de sammenlignes med Taubach- og Krapina-fundene,, 



