232 



viser, at der paa den tid maa have eksisteret en meget lavtstaaende 

 menneskerace, efter tænderues ndseende at dømme. Desuden er der 

 ogsaa i Bagiudien af prof. Nøtliling og i Anvergne (Frankrig) gjort 

 fund af ganske jDrimitive flintredskaber med merker efter brug sammen 

 med for tertiærtiden karakteristiske dyrelevninger, og forøvrigt be- 

 kræftes anski^elseu om, at disse redskaber skriver sig fra mennesker 

 ved lignende fund fra mange andre kanter. Det synes altsaa, at man 

 har ret til at tale om tertiærtidens menneske. 



Vor første kundskab om det diluviale menneske stammer fra 

 det 18de aarh., da man i Gailenreutherhulen fandt en vel konser- 

 veret hovedskalle, en underkjæve og et skulderblad af menneske. Disse 

 rester blev beskrevne af Es per i et verk fra 1774. I midten af det 

 19de aarh. leverede franskmanden Boucher de Perthes og den 

 dygtige engelske geolog Ly ell tildels efter egne indsamlinger inter- 

 essante og omhyggelige arbeider over diluvialtidens menneske. Efter- 

 som antallet af fund voksede, og man efterhaanden fandt store mæng- 

 der af husgeraad og verktøi, der benyttedes af diluvialtidens menneske, 

 kunde man adskille de før omtalte 4 kulturtrin (se schemaet). 



I „chelléen" indtager den raat tilhuggede stenkile den fornemste 

 plads blandt verktøiet, meus dyre- og planteverdenen tyder paa et varmt 

 og fugtigt klima for denne periode. I „moustérien" og „solutréen", 

 hvor klimaet var koldt og fugtigt, naar verktøiet en temmelig stor 

 grad af fuldkommenhed og mangfoldighed, mens det i „magdalénien", 

 hvor det var koldt og tørt, blir slettere og slettere. I solutré- og 

 magdalenaperioden optræder noget, som er forbausende og interessant, 

 nemlig tydelige spor af en bildende kunst. Saavel paa redskaberne 

 som paa væggene af enkelte knokkelhuler har man f undet tegninger af 

 dyr, som ofte er forbausende godt udførte. Man finder bl. a. afbildet 

 mammuth, bison, hest (hvoraf der efter tegningerne tydelig kan adskil- 

 ]es to typer), dels indridsede, dels i relief og ofte maiede med okker 

 og manganjord; endogsaa telte er aftegnede.^) Tegningerne minder ikke 

 lidet om dem, hvormed vore lapper udstyrer sine benredskaber. Denne 

 kunstperiode taber sig dog i slutningen af ældre stenalder. 



Fra den tidligste „magdalénien" opdagedes i de sidste aar ved 

 udgravninger, som fyrsten af Monaco lod foretage ved den fransk- 

 italienske Kiviera, en høist eiendommelig race af dvergmennesker, hvis 

 høide ikke har været større end ca. IY2 m. og hvis hoved var lang- 



1) Se herom ,.Natureu" 1902, pag. 174: „Tre luUedgallerier fra steaaldereu". 



