239 



som tyder hen dei-paa. Dr. Szombatliy anfører saaledes, at man 

 endnu den dag idag kan iagttage skaller, der i visse henseender 

 nærmer sig sterkt til neanderthalkraniet, og at man f. eks. i Friesland 

 sogar typisk træffer paa folk med ligesaa lav skallekalot, som de 

 fossile kranier opviser. Den fremragende tyske antropolog prof. 

 Walkhoff har forsdgt at paavise, at det dikiviale neanderthalmenneske 

 ialfald delvis kan være det nuleveudes stamfader, og at nutidsmenne- 

 skets ndseende skyldes en gradvis fremadskridende udvikling fra den 

 oprindelig sterkt dyriske typus. 



Anderledes er det med pithecanthropus. Denne kan efter dr. 

 Szombathys anskuelse neppe indføres i udviklingsrækken som ne- 

 anderthalerens og derigjennem menneskets forløber. Neanderthaleren 

 overgaar vistnok pithecanthropus i hjernevolum, men sammenligner 

 man deres laarben med hinanden og med europæerens, ser man 

 straks, at her lindes ingen direkte overgang. Hjernevolumet er, som 

 vi saa under sammenligningen mellem menneske- og abeskelettet, 

 ikke nok til at karakterisere en art. Men at pithecanthropus har 

 været nær beslegtet med menneskets repræsentanter paa den tid, 

 maa ansees for givet. Prof. Br aue o ved Berlins universitet mener, 

 at pithecanthropus muligens kan være en bastard af datidens menneske 

 og en menneskelignende abe, hvilket ikke modsiges af den omstændig- 

 hed, at mennesker og aber kan blande blodserum uden at forgifte 

 hinanden, og dette er kun tilfælde mellem nærbeslegtede arter. 



Som nævnt i indledningen bringer vor logik os ved samvittigheds- 

 fuld granskning af de foreliggende fund til at indrørame, at mennesket 

 maa have hævet sig fra et lavt, dyrisk niveau til sit nuværende kultur- 

 standpunkt, Hvad enten pithecanthropus er menneskets forløber eller 

 ikke, viser fundet af den ihvertfald, at der allerede i tertiærperioden 

 fandtes menneskelignende former, og dette maa selvfølgelig lede os til 

 at gaa endnu længere tilbage i tiden end til diluvium for at søge de 

 menneskelige stamfædre. Endnu er der jo saa meget af de geologiske 

 afleiringer, som ikke er undersøgt, saamange nye fund at gjøre, at 

 man ikke direkte kan paapege disse stamfædre paa deres dyriske 

 niveau, men sporet er der, og videnskaben vil ikke hvile, før den har 

 kastet fuldt og klart lys over dette dunkle, men saa uendelig be- 

 tydningsfulde spørgsmaal. 



