242 



et for alle planeter ens grimdtal, 2) solens varmestraaling og 3) pla- 

 neternes egen varmestraaling. Begge de sidste faktorer deler plane- 

 terne i to grupper: 1) De indre, mindre planeter indtil Mars, som har 

 en stor solbestraaling, men hvis egenvarme er liden, og 2) de ydre, 

 store planeter fra Jupiter til Neptun, hvor dette forhold er det om- 

 vendte. Det lykkedes Rogovsky at fuldstændiggjøre de hidtil kjendte 

 data ved en formel, hvorved det er muligt at sammenligne de midlere 

 temjjeraturer paa de planeter, hvis masse man kj ender. 



Temperaturen paa jordens overflade vilda ifølge Pouillet have 

 været -r- 89° C, hvis solstraaleraes opvarmende virkning bortfaldt. 

 Men da denne bevirker en temperaturstigning af 104°, stiger den mid- 

 lere temperatur paa jordens overflade til -f- 15°. For Mars fører 

 denne beregning til et meget lavere tal, nemlig til -4- 73°, og det 

 stemmer jo ganske godt med, hvad man har kunnet se, at dens is- 

 marker strækker sig helt fra polerne til ækvator. 



Endnu lavere, nemlig til -~- 85°, har man beregnet dette punkt 

 for maanens overflade, og det er bekjendt, at Langleys direkte maa_ 

 linger har ført til lignende lavtliggende værdier. Paa de ydre planeter, 

 særlig paa Jupiter og Saturn, ligger, paa grund af disse planeters 

 egenvarme, overfladetemperaturen meget høit. Rogovsky har bereg- 

 net den til henholdsvis -\- 2690° og -}- 827° og mener, at den i en 

 række af aar synlige „røde flek" paa Jupiter har været et bjerg af 

 glødende materie, som har skimtet frem gjennem de tætte skyer, 



Af disse planetatmosfærernes forskjellige temperaturforholde kan 

 man ogsaa ved hjælp af den kinetiske gasteori beregne atmosfærernes 

 forskjellige sammensætning. Denne teori lærer, at gasmolekylerne be- 

 væger sig med stor hurtighed, der bestemmes af temperaturen, og 

 gasens karakter. For enhver af disse gaser er der en bestemt grænse 

 for den molekulære hurtighed, ved hvis overskriden den unddrager sig 

 vedkommende verdenslegemes tiltrækningsomraade og lidt efter lidt und- 

 viger ud i verdensrummet. Herved blir det forklarligt, at skjønt der 

 stadig undviger vandstof ud i vor atmosfære, indeholder den dog ikke 

 denne gas; endvidere, at den i lange tider kjendte solgas, helium, først 

 for faa aar siden blev paavist paa jorden, skjønt den stadig strømmer 

 ud i atmosfæren fra de varme kilder og fra vulkanerne. Paa denne 

 maade forsvinder fra vor atmosfære alle de gaser, som ikke mindst 

 har dobbelt saa stor tæthed som vandstof. 



Paa den kolde maane ligger denne grænse saa høit, at vore at- 



