245 



lys af blaagrøu farve. Dets smeltepunkt ligger ved 1084°, mens 

 sølv smelter ved 960 ^ guid ved 1064° og jern ved 1200—1400"; 

 straks før smeltepunktet er naaet, bliver det sprødt og skjørt. I ge- 

 digen tilstand forekommer kobberet ofte i regulære krystaller, som og- 

 saa lader sig fremstille kunstig, idet man lader metallet langsomt ud- 

 skille sig af dets opløsninger. Som elektricitetsleder er kobberet 

 udmerket og overtræffes kun af sølv, og dets evne til at lede varme 

 er ligeledes f ortrinlig ; sætter man sølvets evne i denne retning til 

 enhed, er kobberets 0.93, mens guidets og jernets ledeevne kun er 

 henholdsvis 0.70 og 0.17, altsaa betydehg ringere. 



Vi gaar derefter over til at omtale kobberets kemiske egenskaber. 

 Den forandring i farve, som det undergaar, naar det i længere tid har 

 været udsat for paavirkning af fugtig luft, er vel kjendt; man siger, 

 at det „løber an", idet det paa overfladen binder surstoffet i luften 

 kemisk, og den eiendommelige „anløbne" farve, det faar ved denne 

 proces, gaar tilsidst over til brunt. Dets forbindelse med surstof gaar 

 ogsaa rask for sig selv i tør luft, naar dennes temperatur er høi. 

 Ved sedvanlig temperatur løber kobberet hurtig an, naar det forinden 

 vædes med ammoniak; der udvikler sig da salpetersyre, som angriber 

 metallet sterkt. Under paavirkning af kulsyre danner der sig en grøn 

 forbindelse af kulsyren med kobberet, den bekjendte patina. Koncen- 

 treret svovelsyre opløser kobberet til kob bervitriol; af saltsyre paa- 

 virkes det kun i kontakt med andre metaller som platina. Af organiske 

 syrer, som ediksyre, vinsyre, fedtsyre, paavirkes metallet kun, naar 

 surstof slipper til; derfor angribes ikke kobberkarrene, hvori man 

 koger saadanne syrer, da der ved kogningen udvikles dampe, der 

 holder surstoffet borte. Sjøvand angriber i begyndelsen raskt gjen- 

 stande af kobber og der danner sig paa disse et overtræk; naar dette 

 er færdigt, kan tingene ligge længe udenat ødelæggelsen griber videre 

 om sig, men bringes de op i luften, fortsættes processen ustanselig. 

 Mange gamle kobber- eller broncegjenstande, der opbevares i museer, 

 danner straks et nyt overti-æk eller patina (se ovenfor), naar det 

 gamle fjernes, saa at tilslut hele metalmassen kan forvandles til en 

 jordagtig masse. Dette skriver sig fra, at gjenstandene har ligget i 

 saltholdig jordbund. Ved at pensle tingene med vinsten eller ammo- 

 niumsalte kan man imidlertid forhale processen. Det er den geniale 

 pariserkemiker Berthelot, som har gjort opmerksom paa denne patina, 

 der er alle museumsdirektørers skræk. 



