256 



Af dyr, som undertiden formerer sig saa stei^kt, at de fremkalder 

 en blaahvid anløbning af de øvre vandlag, kjender vi flere arter hjul- 

 dyr og infusionsdyr, Blandt de førstnævnte er det særlig den i Syd- 

 og Mellem-Europa almindelige hydatina senta, som hyppig fremkalder 

 „melkefarvning". Denne art er næsten ganske farveløs, gjennemsigtig, 

 vandklar, og den hvide farve er derfor et rent optisk fænomen, som 

 vi forresten kjender saa godt fra sneen, der jo synes os blændende 

 hvid, skjønt de enkelte snekrystaller som bekjendt er ganske farveløse. 



En masseoptræden af infusionsdyr finder sjelden sted udeu i de 

 ganske smaa vandansamlinger, pytter og dammer, hvor våndet er sterkt 

 forurenset, og hvor der derfor findes større mængder af bakterier og 

 visse flagellater (mastigophorer), som tjener disse dyr som næring. 



0. J. L.-P. 



Tandsystemet hos det diluviale menneske afviger ifølge P. 



Adloff adskilligt fra de nulevende menneskers og da særlig fra kultur- 

 menneskets. Hos fortidens mennesker en tandrække, som er udviklet 

 paa det kraftigste og som er vel befæstet; det var ogsaa istand til at 

 udføre sande kraftpræstationer, saasom at knuse marvben, for at faa 

 fat i diluviahnenneskets yndlingsspise, marven. Hos nutidens menne- 

 sker derimod et tyggeverktøi, som tydelig bærer merke efter at væi e 

 i degeneration, en formindskelse af antallet af tandknuder og af stør- 

 relsen, ja endog en reduktion af tænderne, thi visdomstænderne vil vel 

 tilslut ganske forsvinde. Det vilde være af stor betydning for antro- 

 pologien, om man kunde hos nutidens mennesker paavise kjæve- og 

 tanddannelse, som viser overgange til det diluviale menneske. Man 

 maa dog vogte sig for at tyde enhver overtallig tand, enhver overtallig 

 tandknude og enhver usedvanlig tandform som atavisme. Organer, som 

 degenererer, har altid en tilbøielighed til at variere. Imidlertid vil der 

 jo ogsaa sikkerlig forekomme tilfælde af egte atavisme. Hvorvidt man 

 har en saadan for sig, kan kun afgjøres ved en omhyggelig undersøgelse 

 af samtlige ledsagende biorastændigheder. (Globus.) 



Radiumstraaler til prøvning af diamanternes egthed. Becquerel- 



straalerne har som bekjendt den egenskab, at de bringer visse legemer, 

 saasom zinkblende, til at fosforescere. Ogsaa straalerne af det af 

 Markvk^ald opdagede radiowismut (polonium?) har denne egenskab. 

 Markwald forstod at udnytte dette paa en praktisk niaade, idet han 

 paaviste, at de egte diamanter er blandt de legemer, som paa en paa- 

 faldende maade ved radiowismutstraalerne blir bragt til at fosforescere. 

 Denne egenskab byder herved et sikkert middel til at adskille de egte 

 diamanter fra imitationer af glas, bjergkrystal o. s. v. og ogsaa fra 

 andre ædelstene, saasom smaragd, rubin og safir, fra hvilke de farvede 

 diamanter ofte kun vanskelig lader sig adskille. Disse ædelstene fos- 

 forescerer nemlig ikke, naar de udsættes for radiowismutstraalerne. 

 Rosen heim har ligeledes paavist, at man ved denne prøvning kan 

 paavise egtheden af diamanter, som stammer fra de forskjelligste ste- 

 der. Kun de saakaldte karbonades, sorte diamanter, fosforescerer ikke. 

 Saaledes giver de usynlige straaler, som saa ofte tidligere, et nyt 

 middel til at gjøre det usynlige synligt. (Prometheus.) 



