260 



forfatter fremholder, at det, f. eks. hos pattedyr, er en bestemt række- 

 følge, hvorefter de forskjelhge dele af kroppen blir hvide, og denne 

 rækkefølge svarer i det hele til dyrenes opsamling af fedt under huden 

 i sommerens løb. Saaledes er bugen, hvor fedtet er tykkest, stadig 

 hvid; bagdelen, hvor det er næst tykkest, er gjerne den første del,, 

 som blir hvid om vinteren. Mange pattedyr og f ugle, som ikke sed- 

 vanlig betragtes som hørende til dem, som skifter vinterdragt, blir dog 

 lysere om vinteren end om sommeren, og den lysere vinterfai"ves ud- 

 bredelse svarer til de dele af kroppen, som har tykkest fedtlag. I 

 den nordiske sommer opsamler de fleste dyr fedt, og altid paa en be- 

 stemt maade med hensyn til de dele af kroppen, hvor det afsættes. 

 Denne fedtopsamling er imidlertid forbundet med en art atroliering,^ 

 som er sterkest udpræget om høsten. Naar vinterkulden sætter ind,. 

 udstrækker denne atrofiering sig ogsaa til haarene, hvis pigment da 

 forsvinder, men altid først paa de steder, hvor hudfedtet er tykkest 

 og atrofieringen derfor sterkest. Byttes haardragten paa denne tid, 

 saa blir de nye haars farve paavirket af de samme forhold. I meget 

 kolde lande blir haarene hvide over hele dyret, i mere tempererede 

 strøg bare paa de dele, hvor fedtet er tykkest. 



Hvis denne forklaring er rigtig, da synes det at være let at indse, 

 at harerne paa Eærøerne, hvor vinteren er mildere end i Norge, har 

 mindre tilbøielighed til at blive hvide om vinteren; ligesom det ogsaa 

 vilde lade sig forklare, at dyrene i Norge blev tidligere hvide i aar 

 med tidlig vinterkulde end omvendt. Hvis det er rigtigt, som Paturs- 

 son mener, at Færøharens sommerdragt er blevet lysere i aarenes løb, 

 da kan vel dette ogsaa staa i forbindelse med, at den færøiske som- 

 mer er koldere og raaere end den norske. I det hele er det sandsyn- 

 ligt, at haren paa de skogbare Færøer lever under mindre gunstige 

 betingelser end hos os, og Paturssons oplysning, at dens gjennem- 

 snitlige kropsvegt skal være aftaget mindst Y2 kilogram siden hare- 

 jagtens begyndelse paa øerne, synes ogsaa at tyde i den retning. 

 Interessant vilde det være at faa en nøiagtig statistik over vegten af 

 skudte voksne harer paa Pærøerne til sammenligning med norske. Det 

 er jo ellers en almindelig erfaring, at pattedyrarter, som er blevet iso- 

 leret paa øer, har en tilbøielighed til i tidens løb at blive mindre, 

 nævnes kan hesteracerne paa Pærøerne, Shetland, Island, Røst og 

 Gotland. Rimelig er. det, at i denne henseende spiller forskjellige 

 fysiologiske forhold med, og særlig kan vel en vidt dreven indavl have 



