262 



overordentlig meget i sedvaner og levevis. Der er væsentlig kun for- 

 skjel paa størrelsen — mindst af disse er snemusen — , paa halens 

 længde og tildels paa sommerdragtens farve. Den langhalede røskat 

 er om sommeren oventil rent kastanjebrun, mens snemusen, som har 

 kort hale, spiller mest i det rødlige. Om vinteren er begge dyr rent 

 hvide, røskatten med en sort haarpensel paa halespidsen. Rotter, mus, 

 unghare, kyllinger af skogfugl og lignende udgjør deres fornemste føde. 

 Naturligvis maa snemusen som regel nøie sig med et mere uanseligt 

 bytte end den større og modigere røskat. Dette dyr lader sig nærsagt 

 ikke skræmme af nogetsomhelst. Selv mod mennesket sætter det sig 

 til modverge. En ven af mig jagte engang ved et tilfælde en røskat 

 ud af den stenur, hvor den havde sit vanlige tilhold. Da der var 

 bare snaufjeldet rundt om, smuttede dyret ind under en steuhelle for 

 at skjule sig. Min ven lagde sig paa knæ for at se efter dyret under 

 hellen. Men det skulde han ikke have gjort. Han blev modtaget paa 

 en maade, der bragte ham til at fare tumlende og rystende tilbage. 

 En lang stund var han næsten som bedøvet, og han forsikrer selv, at 

 den konfekt glemmer han aldrig. Som de fleste dyr af maarfamilien 

 havde røskatten i sin yderste nød brugt sine analkjertler, der har plads 

 ved haleroden og udskiller en skrækkelig stinkende vædske. Værst i 

 den retning er stinkdyret, som lever i Amerika og ligeledes hører til 

 familien, Af de nævnte kjertler udskilles der en gulagtig vædske, som 

 dyret i nogle meters afstand kan udsprøite med samme træfsikkerhed 

 som den, hvormed en gammel sjømand tvers over rufgulvet træffer den 

 store træspyttebakke paa dorken. Og et frygteligt vaaben er denne 

 vædske. Selv de største og sterkeste rovdyr vover ikke at komme 

 stinkdyret nær. Det afskyelige stof formelig baade lammer og bedøver 

 ved sin forfærdelige lugt. Og den hænger i, saa den næsten ikke er 

 til at blive kvit igjen. Selv efter at man har vasket og børstet og 

 skrubbet med sæbevand i ugevis, hænger lugten igjen. Det er et lig- 

 nende kjertelprodukt, som meddeler grævlingens og flere beslegtede 

 dyrs skind en saa ubehagelig lugt. 



Eoruden de nævnte norske er der endel udenlandske maararter, 

 som jages for skindets skyld. De vigtigste af dem er zobelen, huro- 

 nen og ilderne. 



Zobelen (mustela zibellini) har hjemme i det nordlige Sibirien 

 og er rimeligvis det dyr, som leverer verdens fineste pelsverk. Det 

 er muligt, at havotterens pels er endnu finere og blødere og mere 



